|
|
Valgetes kirsiõites kevadine Jaapan
![line](/estraveller/jul_sept2002/images/hrule.GIF)
Üks
mu senise elu suurimaid religioosseid elamusi oli Ise pühamus, jaapanlaste
kõige pühamas paigas. Neile paikadele lähenedes äratas tähelepanu looduse
eriline lopsakus, mis muide üllatas Jaapanis mujalgi: bambusetihnikud
ja hiigelküpressid, mis meenutavad oma vägevuselt ameerika mammutipuid,
mäekünkad tulvil rohelust. Ise pühamu ees pole püha allikat, kuid metsateed
templi poole kõndides jõuab palverändur lagendikule laugel jõekaldal ja
just siin on mõeldud teha puhastusrituaal. Jõgi on kiire vooluga, kuid
madalapõhjaline ja väga selge veega. Soliidses rahus ujuvad mööda meetripikkused
karpkalad ja kuldkalad, vaadates ühe silmaga sinu poole üles - ehk viskad
palukese...
Ises on kõik puhtalt jaapanipärane
Kui mujal ilmneb shintoistlike templite juures tugevaid hiina mõjusid,
kas või templiväravate ja -seinte erepunases värvis, siis Ises on küll
püütud piinliku hoolega säilitada kõike algset, jaapanipärast. Värvi ei
kasutata üldse, mistõttu on nii jämedatest palkidest väravad kui ka hoonete
seinad luitunudhallid. Muidu tuletaks paksu õlgkatusega tempel vägagi
meelde meie eesti talutaret Rocca al Marest, kuid sarikalatid on kaetud
puhta kullaga. Õue katavad kivid, mis tunduvad olevat merelainetest ümaraservalisteks
uhutud - keskmist õueosa valged kivid ja ääreala kummalgi pool mustad,
mis ümbritsevad ka kummalgi pool kasvavate vägevate küpresside tüvesid.
Siin ei näe jaapanlastele muidu nii armast rafineeritud aiakultuuri, vaid
looduse ürgset väge. Midagi sellist võis olla kunagi ka meie taara tammikuis.
Lammutada,
et täpselt sama taastada
Jaapanlaste suhtumine restaureerimisse on väga omapärane. Nad nimelt leiavad,
et vana asi paremaks ei lähe ja seepärast peavad õigeks lammutada oma
kõige püham tempel iga kahekümne aasta tagant täielikult (osi sellest
saadetakse reliikviatena teistele shintotemplitele üle kogu maa) ning
ehitada selle täpne koopia. Ollakse ka seda meelt, et kakskümmend aastat
on just paras aeg selleks, et vana meister jõuaks täielikult välja õpetada
oma noore järglase, kes oleks suuteline tegema kõik täpselt nii nagu ta
õpetaja oli teinud kakskümmend aastat tagasi.. Praegune tempel ehitati
1993. aastal ja läks maksma viis miljardit jeeni (pool Eesti riigi aastaeelarvest!).
Üheksa aasta vihmad ja päikesed on seinapalgid, aiaplangu ja katuseõled
juba luitunuks muutnud. Kõrval on - samuti suurte puude vahel - juba ette
valmistatud koht, kuhu tuleb uus tempel. Selleks ajaks, kui hakatakse
vana maha lammutama, peab uus valmis olema.
Shintoism ja eesti maausk kaksikvennad?
Jaapani rahvuslik usund shinto (“jumalate tee”) sarnaneb üllatavalt meie
vanale maausule. Püütakse tunnetada looduses valitsevaid vägesid ja toimida
kooskõlas nendega - see on põhiline, ehkki kõik on mähitud mütoloogilisse
rüüsse. Kõigepealt olnud mees- ja naisjumalus Izanagi ja Izanami, kes
taevasel sillal tundnud teineteise vastu käsitamatult suurt armutunnet,
heitnud alla püha oda ja nii sündinud Jaapan. Izanagist ja Izanamist sündis
päikesejumalanna Amaterasu, kelle pojast sai esimene Jaapani keiser. Kõige
huvitavam ongi Jaapanis näha sellist usku täiuslikult väljaarendatud kujul
- nii, et sellega ei tegele mitte üksikud entusiastid nagu meil hiislar
Addold Mossin, kes teeb suurt ja tänuväärset tööd kas või vanade hiiekohtade
leidmisel ja korrastamisel. Ent palju temagi üksi jõuab! Jaapanis on aga
selle asja taga riigi
jäägitu toetus ja veel millise riigi - maailma teine majandus ikkagi!
Templiskäik on püha rituaal
Jaapanlase templiskäik näeb välja nii: pühamu õues oleva püha allika äärest
võetakse bambustopsik ja loputatakse puhastumisrituaaliks suud, seejärel
minnakse templi ette, kuhu on asetatud suur ohvriraha kast, mida katavad
pealt raudteerööpataolised hõredalt asetatud metallvarvad. Kasti heidetakse
raha - kui rahvast on palju, siis ka üle eesseisjate peade - ning seejärel
plaksutatakse jumalate tähelepanu äratamiseks paar korda käsi. Metallsilindrist
lastakse välja kukkuda ühel jämedal vasktraadi jupil, mille otsas on number.
Minnakse ja öeldakse see number eemal leti taga seisvale preestrile, kes
ulatab kokkuvolditud paberilehe, mis sisaldab trükitud ennustust. Kui
ennustus on heaendeline, on ju tore, kui aga mitte, siis seotakse ennustus
juuresoleva puu oksa külge, et ennustuse halb mõju haihtuks, jääks inimesest
maha. Pidasin üht sellist puud eemalt vaadates üleni valgeid õisi täis
kirsipuuks.
See on siis kõige tavalisem, mida jaapanlased templit külastades teevad,
kuid võimalikud on ka palju rafineeritumad taiad, milleks preester juhib
oma külalise edasi templi siseruumidesse, kuhu muidu ei pääsegi. Templite
juures on ka ülimalt kaunid ja hoolitsetud aiad, kuhu puud, põõsad ja
lilled on valitud sellise arvestusega, et alati miski õitseks. Eriline
õiteküllus valdab neid aedu siis, kui kevadel õitseb sakura, jaapani kirss.
Teed vanade shintoistlike pühamute juurde äärestavad inimesekõrgused ja
kõrgemad graniittulbad, mille ülaossa on raiutud tühemik küünla jaoks.
Jaapanlane on praktiline ka usundis
Ises on veel üks jaapanlastele väga oluline paik: rannaäärses meres kaks
kaljurünka, mida ühendab tugev õlgköis, mis sümboliseerib Izanagi ja Izanami
armusidet. Valgeis rüüdes noored tugevad shinto preestrid uuendavad seda
punutist kolm korda aastas.
Kui Ises, jaapanlaste kõige pühamas paigas, püütakse järgida igal sammul
kõige ürgsemat traditsiooni, siis üldiselt on sintoism alati olnud väga
vastuvõtlik uuendustele. Kui kristlastel ja muhameedlastel on raske võtta
midagi mõnest teisest usundist ja hakata seda kasutama, siis shintoism
on budismiga niivõrd ühte sulanud, et võimatu on öeldagi, kus lõpeb üks
ja algab teine. Jaapanlased ütlevad endi kohta, et sündides on nad kõik
shintoistid (juba ühekuine laps viiakse templisse, et teda jumalatele
tutvustada), surres aga budistid (jaapanlased on leidnud, et budismis
on kõik surmaga seostuv sügavamalt läbi tunnetatud kui nende oma algses
usundis ja seepärast lastakse surmaga seoses olevad riitused korraldada
budistlikel vaimulikel). Siin avaldub jaapanlasele omane praktilisus -
kui ta leiab mõnest muust usundist midagi sellist, mis “töötab”, võtab
ta selle kõhklemata omaks. Selline suhtumine levib ju ka Eestimaal: üsna
paljud haritud inimesed on leidnud enda jaoks midagi väärtuslikku budismist,
kuid ega nad sellepärast veel ole budistid selles mõttes, et nad ei võiks
olla samal ajal ka kristlased või maausulised. Uku Masing on kord öelnud
Jaapani kohta: “Usundite segadus on päratu.” Nagu näitab Jaapani kogemus,
on aga just selline olukord väga produktiivne. Ka kristlusel on jaapanlase
teadvuses kindel koht. Tänapäeva noorte hulgas on populaarne abielluda
kristlikus kirikus, meeldivad ka pruutkleit ja sõrmused. Viimaseks moeks
on kreeka-katoliku laulatus kui kõige värvikam. Samal ajal ei pruugi abiellujad
kuuluda kristlikku kirikusse ega isegi mitte huvituda kristlikust õpetusest.
Ma ei süüdistaks neid pealiskaudsuses - nad valisid abiellumistseremoonia,
mis nende arvates jätab neisse kõige sügavama mulje, see tähendab - annab
kõige tugevama energeetilise impulsi - ja muu polegi ju nii oluline. Muide
tõotust kokku jääda surmani peavad jaapani abiellujad pisut ülapakutuks
või ülbekski, väites et nende tava on paluda selleks
küll jumalatelt abi, kuid ise mitte midagi kindlat lubada… Ometi on lahutuste
arv Jaapanis Euroopaga võrreldes väga väike - vaid iga kümnes paar lahutab.
Kiyoto: jaapani budistliku kultuuri keskus
Jaapani budistliku kultuuriga saab kõige paremini kontakti Kiyotos, kus
leidub sajandeid vanu kloostrilinnakuid. Värava juurest algava peatänava
ääres on loendamatud majakesed ja aiad. Siin leidub ka kuulsaid säbruliseks
rehitsetud valge liiva ja kivirünkadega meditatsiooniaedu. Need osutuvad
üsna väikesteks - vaid mõned ruutmeetrid. Templiseinast eenduvad laudadest
astmed, mida võib kasutada ka istepingiks ja kohe su jalge eest algabki
liiv… Kui shinto sobib paremini praktilisele inimesele, kes tahab nähtamatute
vägede abil midagi saavutada, siis zen, läänemaailmas kõige tuntum jaapani
budismi vorm, pigem neile, kes eelkõige soovivad välja arendada oma psüühika
ilusaimad võimalused. Siin on keskseks mõisteks valgustatus, valgustuselamuse
kogemine. Jaapani keeles nimetatakse seda satoriks. Üks zenbudist lausus,
et ta on kogenud elus mõned suured satorid ja loendamatu hulga väiksemaid.
Nii võib ju enda kohta öelda ka iga luuletaja…
Kitsukese meditatsiooniaia ees peatub moodne väikeauto ja munk astub
sellest välja. Tänapäeva zen-mehed käivad ajaga kaasas.
Kiyoto
uhiuut jaamahoonet on üsna raske kirjeldada. Ronge muidugi liigub seal
ka ja palju, kuid need ei torka õieti kusagil silma. Kujutlege viieteistkümnekorruselist
hoonet, mis on keskelt tühi, mille kummaski küljes aga tõusevad loendamatud
eskalaatorid. Näib nagu tõuseksid nad mingisse mäkke, kuid tegelikult
on all kauplused ja restoranid. Kõige kõrgemal avardub aga lage väljak,
millel kasvavad suured puud ning mille igast küljest avaneb linnulennuline
vaade linnale. Eskalaatoril üles sõites näed hoone siseseinal suurt plakatit,
mis kujutab mõtlikult naeratavat noorukit ja hieroglüüfe, mille keskelt
leiab pilk ka ingliskeelse tõlke: “Kui sina muutud, muutub kogu maailm.”
Sügav tõde.
Jaapanlased on avatud kõigele uuele
Jaapanlased on uudishimulikud, avatud ja vastuvõtlikud kõigele uuele ning
seda mitte ainult vaimseis asjus - kord haaras Jaapanit Euroopa mõjul
küülikukasvatuse, siis margikorjamise, siis ekskursioonide korraldamise
maania… Kuid jaapanlased on ka ainsad, kes on suutnud valge rassi teaduslik-tehnilise
progressi täiel määral omandada ja seda nii mõneski osas juba iseseisvalt
edasi arendada. Eriti torkab see silma Tokios, kus võib näha palju tulevikulinnadele
omaseid jooni. Linnakeskust piirab paariteistkümne kilomeetrilise läbimõõduga
raudteering, mille jaamade ümbrusse on kerkinud salguti pilvelõhkujaid,
tõeline tulevikulinn aga laiub merelt võidetud ruutkilomeetritel. Justkui
ulmefilmist pärit kõrghooned ja nende vahel kenad pargid. Ei usuks, et
pinnaseks kõige all on II Maailmasõja lõpul puruks pommitatud Tokio rusud,
mis linna taastamisel merre veeti.
Tokio uues kahetornilises raekojas võib igaüks sõita kiirliftiga üles
33. korrusele, kus on kohvik. Kogu majas kostab pidevalt Lääne klassikaline
muusika, parajasti Haydn. Liftis kuulen korraga vene keelt. Kaks soliidset
meesterahvast ja üks daam. Küsin uudistavalt: “Are you Russians?” - “Yes!”
- “From Sakhalin?..” - “No, from Moscow. From where are you?” - “I am
Estonian.”
Nüüd muidugi minnakse kohe üle vene keelele. “Nu kak zhivjotsa? V sovetskoe
vremja vsjotaki lutshe bõlo?…” - “Sto või!.. Vo vremja okupatsii?!…”
Lift
on kohal, rahvavool kannab meid taas lahku. Igas suunas vaade Tokiole.
Siin on nüüd hästi näha, kuidas raudteejaamade ümbruses on salguti pilvelõhkujaid,
vahepeal jälle madalamaid maju ja parke.
Tokiost ostsin paksu raamatu selle kohta, kuidas õieti kirjutada väikest
kolmerealist luuletust - haikut.
Oma Jaapani-reisi vahetuid elamusi kirjeldas käesolevas loos orientalist,
kirjanik ja tõlkija Ingvar Luhaäär.
|