|
|
Nostalgiline autoretk läbi Ukraina
![line](/estraveller/nov_dec2001/images/hrule.GIF)
Käesoleva
loo oma seiklustest reisil kontrastide maale Ukrainasse kirjutas spetsiaalselt
Estravelleri jaoks Tehnikamaailma toimetaja Tõnu Ojala.
Mõte mõlkus peas juba ammu
Idee autoga Krimmi sõita mõlkus peas juba mitu aastat
ja kui Toyota Balti turundusjuht Üllar Lanno kevadel muu jutu seas
mainis, et neilgi peres sama mõte olnud, lükkasimegi asja
käima. Tuttavate kommentaarid meie puhkuseplaanidest kuuldes ulatusid
küll seinast seina - kes kiitis idee heaks ja kukkus nostalgitsema,
kes hirmutas kehvade teede, olematute tanklate, alla igasugust arvestust
majutuse ja toitlustamise, maffia, korrumpeerunud miilitsa ja ei tea veel
millega. Meie ei lasknud end nendest hirmujuttudest segada ja tegutsesime
edasi.
Neid,
kes Eestist viimasel ajal autoga Ukrainas seigelnud, kuigi palju pole,
aga õnneks saab aeg-ajalt kokku ukrainlastest kolleegidega, kes
kõik elu ja tervise juures. Kiievi autoajakirja Motor News peatoimetaja
Oleg Vassilevski kiitis idee heaks, kuid laitis maha plaani otsemat teed
mööda läbi Valgevene kohale sõita. Ei tea, kas tegu
oli tüüpilise naabrite vahelise hõõrumisega, kuid
Minskis sündinud ja nüüd Kiievis elav Oleg tegi oma sünnimaa
maatasa ning veenis meid läbi Poola sõitma. Põhilisteks
argumentideks olid üle mõistuse piiriületuskord, miilitsate
rahaahnus ning tanklate vähesus. Otsustasimegi Valgevenet kunagi
teine kord testida.
Lihtsaim (ja kulukaim) võimalus Krimmi jõuda olnuks sinna
lennata, aga see jätnuks Ukrainast pooliku mulje. Ka ei olnud tahtmist
üle maksta, nii et nagu vanal heal ajal - autoga!
Mureks
viisad ja piiriületused
Ehkki autod on vahepeal paremaks läinud ning pagasiruumi ei pea
enam varuosi täis laduma, on uuel ajal uued mured - viisad. Ukraina
saatkond küsib viisa eest näiteks 30 dollarit. Endise NSV Liidu
riikide viisadega kõik reisibürood tegeleda ei taha ja osa
nõuab ülekohtuselt kallist hinda. Kaarti vaadates tekkisid
vahepeal uitmõtted tagasiteel Moldovast läbi põigata
- see mõte kadus kohe, kui selgus, et selle riigi viisa eest 100
dollarit küsitakse. Teine alternatiiv olnuks tagasitee läbi
Venemaa, kuid seal ei kehti Roheline kaart ning kuuldavasti olevat tee
läbi Brjanski, Smolenski ja Pihkva üsna autot lõhkuv.
Ka mõni teine kord!
Läti,
Leedu ja Poola autoga reisima harjunud eestlase jaoks erilisi emotsioone
ei tekita, põnevaks läheb asi alles Poola-Ukraina piiril.
Sealne olukord ei erine oluliselt aastate tagusest Leedu-Poola piirist.
Kui poola keelt ei oska, jääb toimuv üsna segaseks. Nõutakse
mingit ökoloogiamaksu (vist mingi kohalik andam), piiripunktis ei
tea keegi, kas ja kuhu minna ja nii jääb suurel osal mitte-Poola
autodest üks vajalikest templitest puudu ning autod keeratakse kitsukesel
sillal enne Ukraina tõkkepuud tagasi. Take it easy, Poola
värk…
Ukrainas segadus veel hullem
Kohe selgub, et "Poola värk" on võrreldes "Ukraina
värgiga" lapsemäng. Ukraina poolel segadus aina süveneb,
osa autosid seisab kannatlikult põletava päikese käes
järjekorras, osa sõidab rahumeeli ette ning osa neist pääseb
kohe ka päästva varikatuse alla, kus piiriületust vormistatakse.
Kuna aga pole selge, kas, kellele ja kui palju maksta ning et kuumus tänu
konditsioneerile veel hirmsasti liiga ei tee, kannatame ära ning
oh imet - "vaid" 3 tundi ja olemegi sees (tagasiteel oleme kohalike
kommetega juba kursis ja 20 dollari küsimine järjekorrast möödumiseks
ei üllata põrmugi).
Vahepeal jõuame veenduda, et võrreldes omaaegse NSVLi mundrimeestega
pole kuigi palju muutunud - isegi mundrid on samad ning midagi uut ei
kohta ka ametimeeste käitumises. Aega on neil kõvasti ning
ametnikud annavad igati mõista, et parem, kui meid seal ei oleks.
Õnneks on meil nii Roheline kaart kui Ukraina tervisekindlustus
juba Eestist kaasas, nii pääseme suhteliselt kergesti. Kõige
tõsisemaks ülesandeks osutub vaid "kuskil" oleva
ametniku leidmisele, kes meile mingi pitsati paberitükikesele vajutaks.
Teed lähevad üha paremaks
Teede olukord on teisel pool piiri vastupidiselt ootustele suhteliselt
normaalne - kohtab küll isehakanud "lamavaid politseinikke"
ja löökauke, samas saab siin-seal kihutada uhiuue kattega magistraalidel
ning sageli satub ka ehitusjärgus olevatele teelõikudele -
asi paraneb! Oodatult teevad rõõmu bensiinihinnad - liitri
eest küsitakse 1,7-2 grivnat ehk 5,5-6,5 krooni ning kvaliteet tundub
olevat enam-vähem normis. Mobiilifriike rahustab asjaolu, et suurematel
maanteedel ja linnades püsivad ka Eesti numbritega telefonid ilusasti
võrgus (omaette jutt on kõnehinnad).
Marsruudi valikul tasub sättida sõit nii, et õhtuks
mingisse suuremasse linna jõuab (vahemaad on Ukrainas suured, valmis
tuleb olla kuni 800-1000 km pikkusteks sõidupäevadeks). Teeäärsetest
kämpingutest ja motellidest midagi ei teata, telkimise mõtte
laitsid idasuunal tegutsevad reisibürood, kellelt nõu küsitud
sai, kohe maha. Hotellide nimelisi asutusi on ohtralt, seda ka väiksemates
linnades, kuid enamasti on tegu võõrastemajadega, mille
tase kriitikat ei kannata. Eesti turismifirmadel Ukraina hotellide kohta
teavet napib, pakutakse peamiselt ülekohtuselt kalleid suurlinnade
võõrastemaju. Abi saab internetist - nii Odessas kui Lvivis
õnnestus sel moel leida täiesti taskukohased elamised (suurusjärgus
20 dollarit kahekohalise toa eest) ja need VISA kaardiga isegi ette tasuda
(liigsetele mugavustele muidugi loota ei tasu).
Pigem
dollar kui grivna
Kuna Ukrainas kehtib ebameeldiv kord küsida "omadelt"
üht ja "võõrastelt" teist, st kallimat hinda,
ei ole paha omada mõnda kodu-ukrainlast (hea, et omal ajal selle
kandi poistega sõjaväes oldud sai!), kes kohapealseid olusid
teab ja heal juhul ka kahe hinna vahepealse tariifi välja võlub
või mis veelgi põnevam - enda juurde võtab. Meile
osutasid kõva abi ka kohalikud eestlased - Kiievis elav Mare Litnevska
ning Odessa iluuisutamistreener Uno Zimmermann, kelle nõuanded
marjaks kulusid.
Budget-traveli korral on suur abi kodumajutusest. Kui euroremonditud
majad ja korterid kõrvale jätta, siis on hinnad siitkandist
vaadates ülisoodsad ka tingimata - kolmetoaline kõigi mugavustega
möbleeritud korter Krimmi lõunarannikul 5 min jalutuskäigu
kaugusel Mustast merest maksis tipphooajal (juuli-august) 30 dollarit
ööpäevas ehk siis 5 dollarit inimese kohta. 30 dollariga
saanuks ka kõrvalasuvasse pansionaati, kuid sel juhul oleks ülejäänud
viis reiskaaslast tänavale jäänud…
Ehkki Ukrainas kehtib ametliku valuutana grivna, saab paljudel juhtudel
hakkama ka USA dollariga. Näiteks korterit üürides ei tulda
selle pealegi, et keegi grivnades maksta soovib. Enamik valuutavahetuspunkte
tunnistab peale dollari vaid Saksa marka ja Vene rubla,
kursid võivad erinevates linnades olla üsna erinevad - suvel
näiteks Krimmis 5,20…5,25, Kiievis 5,30…5,35, Odessas aga vaid 5,00…5,10
UAH/USD.
Söök on hea, õlu odav
Vaatamata kartustele üllatas meeldivalt ukraina köök.
Tõsi, teeäärsetesse "kafedesse", mis sageli
ehitatud vanadesse raudteevagunitesse, sisenemine ehmatab, kuid meie esmatutvus
just sellise kohaliku einega mingeid komplikatsioone ei tekitanud. Linnades
ei pea ekstremaaltoitlustamist harrastama, seal leidub söögikohti
igale maitsele ja rahakotile. Peab aga arvestama, et teenindustase võib
kõikuda - Musta
mere äärses krimmitatari restoranis toodi esmalt dessert, seejärel
supp, siis salat ja alles siis praad! Ei tasu ka üllatuda, kui menüüd
avades selgub, et see mitte toitude, vaid hoopis kangete napsidega algab.
Samas pakkus aga Odessa kõrvaltänaval asuv tänavarestoran
taset, mis lõi pika puuga kõiki Tallinna analoogseid söögikohti
- alates lennukite äriklassist tuttava kuuma rätikuga, lõpetades
odavate, kuid ülisuurte ja -maitsvate roogadega. Üldiselt on
meie mõistes normaalsete söögikohtade hinnatase selline,
et 20 grivnane (ca 70 krooni) praad on juba kallite killast. Toitu tellides
tuleb vaid silmas pidada, et kartulid, riis vms tuleb alati lisaraha eest
juurde tellida. Paaril korral kogesime sedagi, et menüüsse kirjutatakse
100 grammi hind, ports ise on aga suurem. See selgub alles siis, kui arve
käes!
Õllesõpru
rõõmustab kindlasti õlle hind - Kiievi peatänaval
Kreštšatikul küsitakse 0,5 liitri külma vaadiõlle eest
naeruväärsed 2 grivnat ehk 6,5 krooni! Pole vahet, kas osta
lahtist või pudeliõlut - mõlemad maksavad (kui pole
tegu kauplusega) 2 grivna ringis. Levinumad margid on meilgi hästi
tuntud Obolon, Saku sõsarfirma Slavutitš, aga ka Taller ja Rogon.
Eksisteerib veel ka nn vana kooli õlletehaseid, mille toodang eestlasele
enam hästi sisse ei lähe (meile sattus ette Mõkolaivski
Pivzavod).
Ülimalt odav on Ukrainas ühistransport. Tõsi, kohalikud
nii ei arva - kui Kiievis piletihind 50 kopikani (1,7 krooni) tõusis,
kutsunud see esile hulganisti nurinaid - nii mõnelgi pool saab
hakkama veel 30-40 kopikaga. Kuskohast piletit saada, oma pead vaevama
ei pea - et tööjõudu on lahedalt käes, on igas trammis-bussis-trollis
konduktor, kes pileteid müüb. Kiievi metroojaamadesse on aga üles seatud
zhetooniautomaadid.
Sulid pressivad raha välja
Üks mure reisi eel oli kindlasti kuritegevus maanteedel. Ei tea,
kas meil vedas või ongi olukord selline, kuid põhilised
kogemused sel teemal piirdusid kõikvõimalike mundris sulidega,
kes üritasid igat sorti mõeldavate ja mõeldamatute
trikkidega raha välja pressida. Küll on tee peale seatud mingi
tõkkepuu - väidetavalt looduskaitseala, kuhu sissesõit
maksab, küll küsitakse kõige ootamatumas kohas parkimistasu,
küll nõuavad sauaga erariides tegelased nn ökoloogiamaksu,
kord teevad aga liiklusmiilits või muuseumipiletite müüja
ja -kontroll endale lisaraha! Õnneks pole summad suured ja kui
viitsimist, siis saab ka tingida!
Kui miilitsate "ettevõtlusest" võib veel aru
saada - palgad väikesed, lapsed vaja toita jne, siis kõige
imelikumat "äri" ajavad nn ökoloogid. Mõni
mees on vähemalt veidi vaeva näinud ja üritanud endale
mingi mundri moodi asja tekitada, enamus piirdub triibulise saua vibutamisega
ja kergeusklikelt turistidelt raha pommimisega. Nii nad siis seisavad
teede ääres, peatavad juhte ning üritavad neile heitgaasi
CO-sisalduse normile vastavust tõendavat talongi müüa
(Dnepropetrovski oblasti piiril küsitakse nt 17 grivnat). Kes vastu
vaielda ei tea, maksabki! Tegelikkuses võib sellistest "ettevõtjatest"
rahumeeli mööda sõita ja targem nii teha ongi, sest suvalise
erariietes tüübi taha võib peituda tont teab kes.
Ehkki
oli karta, et välismaise numbriga auto tekitab liiklusmiilitsas teravdatud
tähelepanu, oli tegelik olukord mõnevõrra erinev. Kinni
meid küll peeti, kuid seda vaid asja eest. Juhtide solidaarsus on
kõrgel tasemel ja miilitsaautost antakse juba aegsasti vilgutamisega
teada. Ametlikult miilits kohapeal trahvi sisse kasseerida ei saa ja ei
ole õigust ka juhilube ega muid autodokumente ära võtta
- tegelik elu on pisut erinev ja olukord laheneb kiiresti inspektori taskusse
mineva mõnekümne grivnase "trahvi" abil.
Välismaalastele kallimad hinnad
Siit vaadates kipume Venemaad ja Ukrainat ühte patta panema,
tegelikkuses on maad üsna erinevad. Kõige paremini saab sellest aru muidugi
Lääne-Ukraina pealinnas Lvivis, kus isegi vene keelega jänni jääda võib
ja kus erinevalt Venemaast Teteenia endise presidendi Dzhohhar
Dudajevi nimeline tänavgi on. Pole ka ime, arvestades, et see kant alles
1939. aastal esmakordselt Moskva võimu alla sattus.
Termin "turist" tähendab enamasti mõnest muust
Ukraina oblastist, Venemaalt, Valgevenest või Moldovast saabunut
ning kohalikud lausa sulavad, kuuldes, et võõrad "pribaltikast"
on ning avaldavad üksteise võidu kahetsust, et siitkandist
viimasel ajal külalisi nii harva käib. Et Lääne turiste
napib, pole ka ime - kui Nõukogude aegne kool puudub, võib
nii mõnigi asi šokeerida (nt avalikud WC-d!). Ka jääb
külaline, kes vene keelt ei oska, kindlasti jänni - kui suured
hotellid välja arvata, on võõrkeelte oskus puudulik
(loe: olematu).
Ka
nööritakse välismaalasi, kus see vähegi võimalik
- välismaalastele kehtivad eraldi hinnad nii hotellides kui muuseumides
(tõsi, pole päris selge, kas Eesti on "oma" või
võõras - Kiievis tuleb eestlasel muuseumides osta kallim
välismaalase pilet, Krimmis aga mitte).
Põnev ja sõbralik maa
Ukraina sõit ei sobi kindlasti inimestele, kes nõuavad
nn eurotaset ja virisevad aeg-ajalt lonkava teenindustaseme peale. Peab
olema valmis ootamatusteks ning ei tohi teha sellest numbrit, kui palavus
hotellitoas tappa tahab ja ainsaks kergenduseks on pugemine märgade
linade vahele, kui vesi pooleks päevaks ära kaob, lahtise akna
all kell 6 hommikul ehitustöödega alustatakse (hiljem ei saa
- liiga palav on!) ning allkorrusel asuva poe ette kogunevad babuljad
samal ajal valjuhäälselt Ljuda ja Volodja eraelu peensusi lahkavad.
Aga sõita tasub sinna kindlasti - leiate eest sõbraliku
maa, mis tekitab mõnusat nostalgiat ja kus vaadata on tohutult
- ainuüksi Krimm, kus Must meri ei jää Vahemerele millegi
poolest alla, kus kerge vaevaga pääseb nii kõrgele mägedesse
kui sügavale koobastesse, kus on delfinaariumid, botaanikaaed, kõikvõimalikud
muuseumid, kus laeva- või paadisõit maksab sümboolse
raha jne jne. Aga lisaks Krimmile ning põgusalt väisatud Kiievile,
Odessale ja Lvivile on ju veel Taga-Karpaatia, kuhu me sedapuhku ei jõudnudki…
Ah jaa! Enne sõitu otsige raamaturiiulist välja Ilfi ja Petrovi
"12 tooli" ja tuletage Ostap Benderi trikid meelde - siis on
lootust, et suudate tänapäeva Benderitele natukenegi vastu hakata!
Ja ärge üritagegi hakata ingliskeelset välismaalast mängima,
vene keele algtõed peaks ju ikka veel meeles olema!
|