|
|
Holland: tõeline unistustemaa
![line](/estraveller/apr_jun2002/images/hrule.GIF)
Ajakirja
Avenüü toimetaja Riina Luik valdab hollandi keelt ja on Hollandisse lootusetult
armunud. Allolevas spetsiaalselt Estravellerile kirjutatud artiklis püüab
ta seda tuulikute ja tulpide riiki ka meie lugejatele lähemale tuua.
Üks tõeliselt oma maa
Holland on mingil kummalisel moel püsinud alati eestlaste unistuste-
või lemmikmaade hulgas. Vähe on neid, kes sinna minna ei ihkaks, eesmärgiks
ikka tuttavad Amsterdam, Keukenhofi lilleaiad või Zaanse Schansi imekaunid
tuulikud. Hoopis rohkem on aga neid, kes seal juba kord käinuna ikka ja
jälle tagasi kipuvad nagu armsama juurde. Nad jätavad võimalikult ruttu
seljataha risti-rästi läbikäidud ja turistidest ummistunud linnad, kus
hollandlaste endi ehtsat elu-olu peaaegu et ei näegi, ning kihutavad esimese
jõepargase või rongiga, vedades kaenlas päevinäinud jalgrattaid, Hollandi
"metsikusse" loodusesse.
Küllap on igaühel meist olemas "üks ja tõeliselt oma maa", kus end alati
hästi tuntakse ning kus lähedustunne selle maa ja kultuuriga on eriti
tuntav. Kindlasti teevad ühe maa teistest armsamaks ja lähedasemaks paljud
seigad, kuid üks on kindel - kogetud silmailul on selles üsna oluline
osa. Kuid selleks, et end kuskil siiski päris omaselt tunda, peaksime
mõistma selle maa keelt, inimesi ja kultuuri ning andma endale võimaluse
ja luksuse vaadata kitsast bussiaknast avaramalt. Eks meiegi soovita ju
oma külalistele Eestist ja eestlastest aru saamiseks sõita pealinnast
välja, viibida eheda elu ja inimeste keskel.
Suvi
on parim aeg seiklemiseks
Just suvel avaneb Holland teie ees kogu oma ilus ja lõpututes võimalustes.
Sest olgem ausad, ka hollandlased ise kiruvad oma viletsat ilma, lõõskavat
tuult ja lõputut vihma ning kogu kevad-suve (tihti hilissügiseni välja)
on neil hoolikalt planeeritud kalendris jäetud päevad "tervise, värske
õhu ja perekonna jaoks". Nad ei tee midagi uisa-päisa ja veel vähem käivad
nad mõtlematult ümber oma rahaga - kuid nii tervis kui perekond maksavad,
ning mitte vähe. Niisiis veelkord - võtke ette reis suurlinnadest välja
ja võite kindel olla, et näete ja kogete võrratult enam kui kuumusest
lämmatavas linnas, sarnanete oma jalgrattaloksuga ja kaasavõetud võileibadega
üsnagi oma väärikatele reisikaaslastele ning näete, kuidas Hollandis tegelikult
elatakse. Ja ehk veel - tänu võileibadele ja jalgrattale tulete kindlasti
odavamalt välja.
On peamiselt kolm läbiproovitud ja kindlat võimalust, kuidas Amsterdami
tolm jalgelt pühkida: valida sobiv reisisuund ja astuda rongi peale Amsterdami
suurest reisivaksalist, minna oma kimpsude-kompsudega reisivaksali taga
asuvasse reisipargaste sadamasse või asuda kärmelt Mac Bike jalgratta
üürikeskuse sappa ja kihutada seejärel kõige lühemat teed pidi linnast
välja.
Edam
ja Alkmaar: Hollandi juustupealinnad
Et end linnamürast veidigi välja puhata ja pisut ehedaid elamusi koguda,
tulekski kõigepealt alustada lähedalt, näiteks Edamist ja Alkmaarist,
mis pealinnast ca 20 km kaugusel. Kaunis teekond võib alata kohe esimesest
rattalaenutusest, kui leiate kaardilt üles Amsteli jõe, mis otse linnasüdamest
läbi voolab ning mis loogeldes hoiab teid eemale suurtest magistraalidest.
Õige pea sõidate vaiksel kõrvalteel, kus teeäärt kaunistavad linnalähivillade
kaunid siluetid, poldrimaastikul majesteetlikult sõudvad jõepargased,
ja kindlasti märkate ka tuuleveskeid, kuidas siis muidu! Jõe ääres näete
mõnusaid väikesi peatuskohti, kus on kindlasti teade, millal järgmine
pargas teid peale võtab ja kuhu te sellega edasi saate. Jääge julgelt
ootama, kui jalad esimesest sõidupäevast tuld löövad - Hollandis käib
kõik nagu kellavärk ja kindlasti saate peale.
Hollandlaste endigi seas tuntud kui "juustulinnad" Edam ja Alkmaar püüavad
teha kõik, et oma lippu kõrgel hoida. Kuulsad juustuturud ei ole Edamisse
ja Alkmaari aga mitte imporditud turistilõks, vaid selle tekkepõhjus peitub
sealse maastiku ja loodustingimuste eriliselt heas sobivuses piimatootmiseks,
mis on kvaliteetjuustu valmistamise alus. Nii on see sealkandis olnud
juba 14. sajandist alates, mil tehti väidetavalt esimene kuulus juustukera,
mida päritolu järgi tänini Edammeriks kutsutakse.
Et avada päris oma juustuturg, tuli linnadel taotleda eriluba, mille
Edam 1520. aastal Habsburgide keisrilt Karl Viiendalt ka sai. Kuulsad
juustukandmise traditsioonid elavad edasi tänase päevani, kus hobusemehed
või puuraamidega juustupoisid värsket juustu otse vabrikust või juustutöökojast
turule kannavad. Seda au ei võimaldata aga sugugi igaühele, vaid ainult
juustugildi liikmele. Potentsiaalne ostja teeb ettekantud juustust nö.
proovilõike ning kui kaup on hea, viiakse juust kaalumiseks kaalukotta.
Kuna hollandlased on alati kauplejarahvas olnud, siis pole praktiliselt
linna või küla, kus puuduks kaalukoda. Kuigi paljud neist on tänapäeval
kohvikud, restoranid või muuseumid, on nad endiselt külastamist väärt
kui oma aja väärikuse sümbolid. Hommikused juustuturud toimuvad igal viimasel
kolmel kolmapäeval juulis ja esimesel neljal
kolmapäeval augustis, õhtune juustuturg aga esimesel augustikuu laupäeval.
Et Edamis või Alkmaaris öömaja saada, pruugib teil üles otsida vaid mõni
väike hubane perehotell või võõrastemaja, mida linnas on rohkesti. Kindlasti
ei pea te ka oma jalgratast tänavale tukkuma jätma, või kui, siis pange
see lihtsalt korralikult lukku.
De Hoge Veluwe: suurim rahvuspark
Tundub lausa uskumatu, kuid ka Hollandis võib metsi olla! Hollandlased
nimetavad seda metsa ja parkidega kaetud kõrgendikuala ise oma maa tõeliseks
südameks, sest just siin olevat asunud sadu tuhandeid aastaid tagasi Hollandi
tegelik maismaapiir. Just siinsetes metsades ja parkides, milles looklevad
kaunid ja romantilised jalgratta- ja matkateed, võite kohata hiidvanu
puid, mille kasv ja ümbermõõt on aukartustäratavad. Hollandi metsad polegi
tavaliselt nagu metsad, vaid lihtsalt suured, inimeste poolt puid täis
istutatud alad. Hollandlased on oma maa sõna otseses mõttes ümber ehitanud,
kuid samas pole nad unustanud korvata sellele tekitatud kahju. Seda enam
on nad uhked Veluwe "pärismetsade" üle. Veluwe rahvuspargi kultuurisüdameks
on perekond Kröller-Mülleri loodud kunstimuuseum koos imeilusa näidisaiaga.
Rikkast saksa töösturiperest pärit Helene Müller ja tema abikaasa, hollandlane
Anton Kröller, panid muuseumile aluse oma erakoguga ja annetasid selle
1935. aastal Hollandi riigile. Nüüdseks on see muutunud üheks enimkülastatud
muuseumiks Hollandis. Siinse muuseumi ja seda ümbritseva parkaia ilu ja
rahulikkus, lisaks Euroopa üks täielikumaid Vincent van Gogh’i kogusid
ja pidevad uued näitused on kindlasti nautimist väärt. Eriti suurepäraseks
teebki selle külastuse just jalgrattamatk, sest keset metsade ilu ja varjulisi
alleesid jõuate justkui juhuslikult kauni lossini, mis on otsast-otsani
täis Euroopa kauneimaid shedöövreid. Muuhulgas olgu öeldud, et väga paljud
Hollandi muuseumid on tekkinud just nõnda nagu Kröller-Mülleri oma - erakogud
on annetatud kogu oma hiilguses riigile. Näiteks Amsterdami kuulsad Kanalimajade
muuseumid Willet-Holtuysen, Rembranti majamuuseum, Piiblimuuseum või perekond
Loonide majamuuseum on olnud ehtsad hollandi kõrgaadli kodud, kus muuseumide
käsutusse on jäetud ka oma isiklikud asjad.
Appeldoorn: Hollandi kuninglik suveresidents
Appeldoorni väikeses rahulikus raudteejaamas ei reeda esialgu miski,
et olete jõudnud peaaegu et kuningliku pühamusse - Het Loo kuninglikku
suveresidentsi. Suurejoonelise barokkaiaga ümbritsetud hoonetekompleks,
kus teid otsekui märkamata jalutavad purskkaevude vahel muruplatsidel
paabulinnud, on üle 300 aasta teeninud Hollandi kuninglikku perekonda.
Kompleks valmis 1686. aastal ja oli 1975. aastani, mil suri eelmine kuninganna
Wilhelmina, ametlikult ainult kuningapere kasutuses. Just kuninganna Wilhelmina
oli see, kes läkitas oma volikirjaga Eestisse esimese Hollandi diplomaadi
ning kelle allkirjaga dokumendid on praegugi meie Riigiarhiivis hoiul.
Pärast vajalikke ümberkorraldusi ja näituse-eksponaatide kogu süstematiseerimist
avati palee 1984. aastal avalikkusele kui muuseum. Endistes kuninglikes
tallides ja abiruumides on avatud nii püsiekspositsioonid kui näitused,
millest huvitavaim on kindlasti kuningliku pere autode ja tõldade ekspositsioon.
Seal seisavad kõrvuti nii suur kuninglik matusekaless, mis on tavakohaselt
valge, kui ka äsja Willem-Alexandri ja Maxima pulmas kullast ja kaunistustest
särav kuninglik pulmatõld. Samuti lihtne puust maalimisvanker, millega
Wilhelmina loodusesse maalima viidi, ning väike armas lapsekelk, millele
on alla monteeritud väike ahjuke soojade süte jaoks ning milles sõidutati
tänast kuningannat Beatrix’i. Kindlasti on vaatamisväärsuseks ka Hollandi
Riigikantselei ordenite ja aumärkide kogu, milles on esindatud nii ajast-aega
Hollandi kuningakoja poolt kui ka kroonitud peadele ja selle pereliikmetele
annetatud aumärgid. See ilu ja suursugusus on vastupandamatu!
Purskaevud töös 17. sajandist peale
Uhke barokkaed, mis on loodud 17. sajandi Hollandi eesrindlikumaid
aia-arhitektuurireegleid jälgides, on põhiolemuselt muutumatult säilinud
tänaseni. Aiad asetsevad tavakohaselt erinevatel tasapindadel, moodustades
kaunite peenramustrite, purskkaevude ja kaskaadiga suurepärase terviku.
Isegi purskkaevud on Het Loo aedades ühtejärge töötanud 17. sajandist
alates. Paleehoone ise on üsna lihtsa ja praktilise lahendusega, kuid
moodustab toretseva aiaga imeliselt harmoonilise terviku. Mõnel vaiksel
suvisel õhtupoolikul, kui rahvast peaaegu ei ole, tekib tunne, et pere
on vaid hetkeks oma tubadest aeda jalutama läinud - nii ehe ja elav on
kõik. Muuseum ei ole ehitatud muuseumiks, vaid on midagi enamat - see
on olnud kodu, näinud koos oma
elanikega nii häid kui halbu aegu, kogenud nende hingust, elu ja ka surma.
Just siin on toimunud mitmed ülitähtsad kohtumised, mis on mõjutanud nii
paljude maailma riikide saatust - kõik see annab majale lõppkokkuvõttes
hindamatu väärtuse. Hollandi asumaade suurus ületas hiilgeaegadel Hollandi
enda territooriumi kuuekümnekordselt ning riigi mõjuvõim oli aukartustäratav.
Arvata võib, et just see ehedus ongi paljude tõeliselt heade muuseumide
eripära kõikjal maailmas.
Giethoorn: Hollandi Veneetsia
Ärge ehmuge, kui peate Hollandi Veneetsiasse jõudmiseks sõitma maha
pika ja tüütu tee ning teile tundub, et nii lagedal maastikul ei saa ometi
midagi huvitavat olla. Lelystadi
kaudu Giethoorni poole sõites meenutage hetkeks, et kogu see maa on üles
kergitatud merest, et sõidate endises merepõhjas, ja siis tundub seal
lokkav põllumajandus lausa uskumatu saavutusena. Kui "uut maad", Flevolandi,
1950-ndatel elanikega asustama hakati, ei saanud sugugi iga soovija sinna
endale kodu rajada, vaid toimus pikk ja põhjalik valik parimatest parimate
hulgast. Tänaseks on aga nn. super-talunikeks nimetatud tõestanud, et
ka merepõhjas kasvavad kartulid ja õunapuud ning piirkond on üheks suurimaks
agraarpiirkonnas kogu Hollandis.
Giethoorni imelist saladust ei reeda esmapilgul mitte miski: vett on
ju Hollandis igal pool, väikseid armsaid maju ja imelisi aiakesi samuti,
mis siis siin nii imelist võiks olla? Kuid on! Tuleb vaid üürida väike
popsuv paadike ning asuda kanalitel seilama. Juba esimesel nn. veetänava
ristmikul jääb hing ilust kinni - lopsakate, viimse ruutsentimeetrini
hoolitsetud aedade ja lõputute sildadega kanalid avanevad kogu oma kauniduses.
Sõidate mõõda rookatustega nukumajadest ja nurgapealsest, väikesele künkale
sätitud külakirikust, peatute hetkeks, et astuda sisse pagaritöökotta
või keraamikakojast, ja nii igal tänaval.... Kui lõpuks järvele jõuate,
tervitavad teid suured puust lõbusõidupaadid, tumedad purjed rõõmsalt
pungil, leiate keset järve ringi sõitva jäätisekioski ning külakese poole
tagasi vaadates märkate, et see on taas uppunud rohelusse ning te oleksite
justkui käinud võlulinnas, mis on hetke jooksul maa alla vajunud....
Ma imestaksin, kui te nüüd kohe oma reisikoti järele ei haara või õhates
kalendrist puhkuse alguseni jäänud päevi ei loeks. Aga ega kõik peagi
Hollandisse sõitma, sõitke kuhu iganes, selles loo mõte ongi!
|