|
|
Üks eriti sõbralik linn
![line](/estraveller/jan_feb2002/images/hrule.GIF)
Aru
mina ei saa, mil moel saavad linnad, eriti sellised suured linnad, mis
on üle maailma tuntud, üksteisest sisuliselt ning oma õhkkonna ja emotsionaalsuse
poolest nii palju erineda. Olen sellele mitu puhku mõelnud ja jõudnud
järeldusele, et see erinevus ongi peidetud millessegi otseselt seletamatusse,
sellesse tundesse, mis sind valdab esimestest hetkedest, kui oled Linnaga
silmitsi. Need hetked, mil sa tutvustad Linnale, kes oled sina ja ootad,
et Linn tutvustaks end sinule. Ja nende esimeste hetkede all ei mõtle
ma seda, kui oled astunud maha rongist, laevast või lennukist, vaid kui
oled tõeliselt juba Linnas sees, valmis teda täiega (või siis oma huvide
ja võimaluste piires) avastama.
Ja tutvustab ta end kindlasti, selles ei maksa kahelda. Võib-olla ei
saa sellest esimese hooga kohe arugi. Ega ma isegi tavaliselt kohe hooma,
mida Linn on minu jaoks avaldanud või mis on see, mis mulle kohe sisse
poeb ning alles hiljem annab endast aimu.
See äratundmise hetk saabub tavaliselt mitte varem kui päev pärast esimest
kontakti Linnaga, näiteks põgusat ning täiesti omaette jalutuskäiku. Siis
saab alles alateadlikult seeditud see osa, mis ütleb mulle, milline aura
Linnal on.
Püha Ursula kaitseingeliks
10. sajandist pärit legendi järgi pidi Ursula, ühe Briti kuninga tütar,
heitma oma isa käsul ning vastu oma tahtmist abiellu paganliku hunnide
printsiga. Saanud isalt 3 aastat pikendust abiellumisele, asus Ursula
saadetuna 11000 neitsist palverännakule Rooma. Tagasiteel piki Rheini
jõge said nad kõik tapetud Kölnis, umbes aastal 453. Kõik nad surid märtrisurma,
kuna Ursula oli jätkuvalt keeldunud abiellumast hunnide pealikuga. Sajandeid
hiljem kuulutati Ursula pühakuks ning temast sai Püha Ursula. Ursula auks
ehitati Kölni kõikide neitsite-märtrite matmispaigale Püha Ursula kirik
ning sajandeid hiljem tekkis ka ursuliitide ordu, mis pöörab erilist tähelepanu
noortele tüdrukutele hariduse andmisele. Püha Ursula on tänapäeval kaitseingliks
noortele õpetajatele ja neitsitele ning teda peetakse ka Kölni kaitseingliks.
Sissejuhatusest vist peaks selge olema, et tahan selle jutuga pisut kiita
üht eriti toredat linna. Linna, mis mulle ütles väga lahkesti juba esimesel
korral, et tal on mind eriti tore oma külalisena näha, ja andis
mulle võimaluse osa saada kõigest heast, mis tal pakkuda. Lõppkokkuvõttes
on see jutt linnast, mis jättis minusse tonnijagu positiivseid emotsioone
ning võlus mind oma vaba ja sooja auraga. See on linn, kuhu ma lähen suurima
rõõmuga tagasi alati, kui tunnen, et minu positiivse energia patarei vajab
laadimist. Jutt käib Kölnist.
Ma ei ole kindel, kas mul õnnestub kirjutada üks ümar jutuke Kölni vaatamisväärsustest,
sekka soovitusi ekskursioonideks või vihjeid selle kohta, kuidas olla
või mitte olla. Kuna mul endal sellega probleeme pole, siis on üsna raske
ka mingeid paremaid vihjeid anda, kui et ole see, kes sa oled ja Linn
saab kohe su sõbraks. Ning kui mul veab, siis saan ehk oma jutu lõpetuseks
lisada mõned mõtteterad oma linna kohta ühelt põliselt kölnlaseltki.
Kõik on kuulnud kölni veest
See oli 8. oktoobril 1792, kui algas legendaarse “4711” Kölni vee
lugu. Sel päeval pandi Kölnis, Püha Jakobi kirikus paari kohalik ärimees
Wilhelm Muehlens ja notari tütar Catharina Moers. Tseremooniale järgnenud
pidustustel uhkes majas Glockengassel osales ka üks munk. Munk kinkis
noorpaarile salajase “imevee” või “ aqua mirabilis’e” retsepti. Peig taipas
kiirelt, et selles retseptis on tõesti midagi salapärast ning pea algaski
Glockengassel ehtsa Kölni vee, “aqua mirabilis’e”, tootmine. Vaid mõned
aastad peale seda okupeerisid prantslased Kölni ning 1796. aastal käskis
linnakomandant kindral Daurier nummerdada kõik majad järjestikku, et luua
pisukest korda linna segases tänavate rägastikus. Glockengasse, maja kus
Wilhelm Muehlens tootis imevett, sai omale numbriks 4711. See number sai
lisatud hiljem ka Kölni vee ametlikku nimesse, kui selle vääramatu ja
kõigile tuntud osa – 4711 Eau de Cologne.
Kui kusagil kõlab sõna Köln, siis enamusele inimestest meenub kindlasti
eelnevast vahepalast tuntud Kölni vesi. Olenevalt huvidest ning teadmistest
üsna kindlalt ka Kölni katedraal ning tänapäevastele moodsatele äriinimestele
ka Kölni Messid. Julgen arvata, et sellega Kölnis mittekäinud inimese
mälupildid tollest linnast piirduvadki. Mis iseenesest ei ole üldsegi
halb. Vastupidi, kui üks linn saab uhkustada kahe või kolme asjaga, mis
tal külas käimata inimesel meelde tulevad, siis on see minu arvates kõva
sõna. (Tee järgi, Tallinn!)
Katedraali
ehitati kuus sajandit
Minu esimene otsene kokkupuude Kölni katedraaliga leidis aset juba
aasta tagasi, kui külastasin seda imekena linna esimest korda. Saabusin
linna bussiga ning juba kaugelt tabas silm kahe torniga, varem piltidelt
tuttavat siluetti – Kölni katedraali ning vanalinna maju selle ümber.
Kaugelt vaadatud esmamulje oli kaunis. Tõeliselt suursugusena mõjus see
prantsuse kõrggooti stiilis hiigelkirik, kui seisin ta kõrval, kõndisin
ta ümber ning pea õieli ahmisin endasse seda ilu, mida detsembrikuises
õhtupimeduses valgustatud koloss kiirgas. Ma pole kirjanduses eriti tugev
ning minul jääb sõnadest puudu, et edasi anda kõiki neid tundeid ja nüansse,
mis mind valdasid. Katedraali ehitamist alustati 15. augustil 1248. Täiesti
uskumatu kõlab aga fakt, et kirik sai oma tänasel päeval kõigile teadaoleva
silueti alles 1880. aastaks - kokku üle kuue sajandi kestnud ehitusperiood!
Parim katedraali ehitamise kohta käiv võrdlus eestlastele võiks olla,
et see on nagu Tallinna linn, mis kunagi valmis ei saa. Tõsi seegi, sest
katedraali ehitus, parandamine ja renoveerimine käib pidevalt. Mina näiteks
ei ole oma silmaga veel suutnud tabada hetke, kus katedraali
ühe või teise torni küljes ei oleks tellinguid ja kraanasid ning ka maapealne
osa oleks üleni tellingutest vaba. Aga sellest ei maksa arvata, et kogu
katedraal oleks tellingutes, sugugi ei. Kindlasti on enamus ehitisest
kenasti nähtav ning katedraalis seeski on võimalik vabalt (v.a. teenistuste
ajal) alati liikuda.
Muuseumid väärivad sisseastumist
Otse katedraali kõrval asub kolmandik (ehk 5 neljateistkümnest) Kölni
suurepärastest muuseumidest: Wallraf-Richartz Museum, Museum Ludwig, Römisch-Germaniches
museum, Diözesanmuseum ning Artothek. Läbi käimist on väärt kindlasti
kõik neist. Moodsa kunsti austajatele soovitan kindlasti soojalt läbi
lipsata Ludwigsmuseumist. Kahetsema ei pea kindlasti, sest kogu sealse
priske väljapaneku tipuks on rohkem kui 500 teosest koosnev statsionaarne
Picasso tööde näitus. Minul näiteks õnnestust suhteliselt erapooletu kunstinautlejana
saada oma 3-tunnise käigu lõpuks pisuke Picasso-“mürgitus”. Aga see oli
kiire taanduma, kui mõtlesin nähtud esteetika hulgale tagasi. Kindlasti
väärt külastamist ning minu soovituste skaalal saab see muuseum maksimumi.
Köln on väga roheline linn. Nii see kindlasti ka on, kuigi ma ise ei
ole veel suvisel ajal sinna sattunud ega näinud, kui roheline ta siiski
on. Kölnis jagub linna igale veidi enam kui miljonile elanikule keskmiselt
75 ruutmeetrit rohelust ning parke. Ilusad on neist kindlasti kõik, ent
enim mainitakse Rheingartenit otse vanalinna külje all, edasi skulptuuride
parki, lilleparki, loomaaeda, Rodenkirchenit jpm. Otse Rheingartenist
saab alguse
Euroopa esimene köisraudtee, mis veetud üle (Rheini) jõe. Pisut enam kui
kilomeetrisel sõidul näeb katedraali ja vanalinna kindlasti hoopis uuest
ja huvitavast küljest.
Kölnis ununevad kõik probleemid
Mis mind hämmastas oma esimesel reisil sinna kenasse maailmalinna
oli Kölni elujanu, see joovastav lõbusus ning pidevalt kestev meelelahutus,
kerge ja lihtne lähenemine kõigele ning (pseudo)probleemide vähesus või
siis nendest üle olek. Küsisin siis oma tuttavatelt, et millest see. Peale
mõttepausi sain vastuseks, et Kölnis on väga palju meelelahutusega seotud
inimesi. Köln on ilmselt sõna otseses mõttes Saksamaa ringhäälingu pealinn
– seal asuvad kõikide, ka eestimaalastele tuttavate saksakeelsete telekanalite
peakorterid või siis vähemalt nende toimetused. Vox, VIVA, VIVA2, Onyx,
RTL, Super RTL, PRO 7, WDR, Deutsche Welle, Deutschlandfunk on vaid mõned
tuntumad neist. Lisaks asub Kölnis üle 300 produktsioonifirma, kes kõik
toodavad programme tele- ja raadiojaamadele sealsamas. Vaadates neid fakte
pole raske otsi kokku viia ja näha, kust pärineb see lõbustustele aldis
meeleolu ja kerge suhtumine asjadesse ning sündmustesse, mis kölnlasi
igapäevaselt ümbritseb.
Eraldi pikemat peatumist (mida siinkohal ei tule), ehk lausa artiklit,
vajaks kindlasti ka Kölni kultuurielu. Kirjutades peale muuseumide ja
kirikute kõikidest kontsertidest, artistidest, paikadest ja muust sellega
seonduvast saaks korraliku artikli valmis küll.
Libisen siit hoopis kölnlaste meeli elevil hoidvale kolmele suurele rahvaüritustele
- Fastnacht, mis päädib Rosenmontagi ehk karnevaliga aasta alguses (esmaspäev
peale 7. pühapäeva enne ülestõusmispühi), Cristopher Street Day või lihtsalt
CSD ning jõulud ja jõululaat Kuigi kõik kolm on sadades erinevates formaatides
tähistatud üle Saksamaa ka mujal, on just need üritused saanud samamoodi
Kölni vääramatuks osaks nagu seda on katedraal, 4711 Kölni Vesi või Kölni
messid.
Paast
lõpeb karnevaliga
Rosenmontag (Roosiesmaspäev) on traditsiooniline lõpp 3-päevasele
pidustuste ajale vahetult enne paastu algust. Rosenmontag, mis lõpetab
suurejooneliselt ja lõbusalt Fastnachti ehk maakeeli paastulaupäeva, või
lihtsalt Karneval, vihjavad otseselt katoliiklikes maades levinud traditsioonile
pidutseda viimasel päeval enne suurt paastu kogu täiega. Tähendab ju sõna
“karneval” oma ladinakeelses algupäras “lihaga hüvasti jätmist”. Karnevali
päeval on kogu Kölni kesklinn liikluseks täielikult suletud. Kokku kuni
800 tuhat inimest võtavad osa neist lõbusatest pidustustest, mida esmakordselt
mainitakse ürikutes juba aastal 1341. Sajanditepikkuse traditsioonina
on Karnevalist just Kölnis saanud eraldi vaatamisväärsus, mida tullakse
uudistama samamoodi nagu Rio sambakarnevali, Mardi Gras’d New Orelansis
või La Tomatinat (tomatisõda) Hispaania väikelinnas Buñolis. Neist pidustustest
on saanud nõnda tähtis osa aastast, et üleüldise veendumuse järgi on Kölnis
5 aastaaega: kevad, suvi, sügis, talv ja karneval.
Pidustuste
ajal on kõik baarid, pubid, klubid ja lõbustusasutused avatud 24 tundi
ööpäevas, kolm päeva järjest. Vähesed suudavad magamata kõik pidustused
läbi elada, ent leidub selliseidki. “5. aastaaeg” lõpeb just Roosiesmaspäevaga,
mil juba väga varastest tundidest alates hakkavad inimesed kogunema tänavaile,
et leida endile parimad kohad rongkäigu jälgimiseks. Kölni karnevalile
tüüpiline on mitmekilomeetrine rongkäik, kostümeeritud tegelaste, nukkude
ja figuuridega autodel, kärudel ning muudel liikuritel, millede vahel
võib sammuda kuni 100 erinevat puhkpilliorkestrit või muusika moodi häält
tegevat gruppi rongkäigulisi. Pea- ja aukohal rongkäigus on siiski rongkäigu
printsessi sõiduk.
CSD: terve linna pidu
Öeldakse, et Köln on sünonüümiks sallivusele, kultuurilisele mitmekesisusele
ja optimismile. Samuti on Kölni gay-kogukond linna tähtsaks ja möödapääsmatuks
osaks ning Christopher Street Day/CSD on kasvanud Kölnis sama tähtsaks
sündmuseks nagu Karnevalgi. CSD kui selline on gay-kogukonna (biseksuaalid,
lesbid, homod, transvestiidid) demonstratsioon ning lõbus rongkäik üheaegselt,
just nii nagu Kölnile kohane. Paraadi osalised ja selle jälgijad kasvatavad
linna igal suvel vähemalt poole miljoni inimese võrra (2000. aastal 750
000 külalist, kellest 40 000 olid rongkäigu osalised), tekitades positiivset
meeleolu ning näidates kõigile, kuidas on õige pidutseda. CSD on niivõrd
tähtis osa kohalikust elust, et see kantakse üle eranditult kõikidel Kölnis
asuvatel telekanalitel, kohalikest ja väiksema tähtsusega kanalitest rääkimata.
Kõigest 11 aastaga on sellest üritusest välja kasvanud Kölni suuruselt
teine rahvaüritus, mis teeb rõõmu absoluutsele enamusele Kölni linnaelanikele
ning selle külalistele. Poliitiliselt korrektne oleks väita, et CSD on
kujunenud rahvusvahelise tähtsusega rahvuslikuks ürituseks.
Lisaks peamisele tänavaparaadile toimub enne seda hulganisti kontserte,
festivale ning muid rahvaüritusi. Õlleaiad, lounge-telgid ning jazz-venue
pakuvad põgusat rahu meeltele, kui peaksite meeletust pidutsemisest närb
olema. Olles kosunud, tormake aga tagasi tänavale, leidke endale sobiv
DJ või auto, millest kostab hingetõstev saund, ning laske oma meeltel
voolata. Unustate igasugused mured ning omaaegse Tallinna seinaravitseja
sõnu kasutades “Haiguste ravi on garanteeritud!”. Minu jaoks kõige imetlusväärsem
on, et algselt puhtast gay-kogukonna demonstratsioonist on saanud täie
õigusega kogu linna ja selle asukaid hõlmav muredevaba ja lõbus suvefestival,
mis aasta-aastalt ainult kasvada suudab. Näiteks järgmisel aastal oodatakse
Kölni CSD-ga samal ajal toimuvale EuroPride’ile juba kaugelt üle miljoni
külalise! See on samapalju, kui on linnas elanikke endid. Fantastiline!
Ja mis kõige tähtsam – kõigil on lõbus ja lahe olla. Tasub järeletegemist.
Jõululaadal räägitakse keskaegset saksa keelt
Advendiajal muutub Köln (kellegi poolt kaunilt lasutuna) Igavese Jõulu
Linnaks. 6 jõululaata pakuvad terve kuu jooksul osturõõmu, silmailu ning
naudinguid meeltele nii suurtele kui väikestele, eriti kindlasti väikestele.
Jõululaatadel näitavad käsitöölised oma oskusi, õhus hõljub hõõgveini,
röstitud magusate mandlite ning värskete piparkookide lõhnu ning kirev
jõuluteemaline valgusmäng ei lõpe arvatavasti iialgi.
Autentsuse sõpradele soovitan külastada kindlasti keskaegset jõululaata
Stollwerki šokolaadimuuseumi ees. Seal on kõik seatud võimalikult originaalilähedaselt,
nii kaupmeeste müügilauad kui käsitööliste kohad. Isegi keel, mida sealsed
kaupmehed kasutavad, võib sakslasele arusaamatu tunduda, sest räägitakse
just keskaegset saksa keelt. Lõbus jõulurongkäik rikub aeg-ajalt vaikust
(tegelikult pole neil laatadel kunagi vaikne), ent vaatemäng on seda väärt.
Muuseas, siin mainitud šokolaadimuuseumist jäi mul enne rääkimata. Kui
olete juba sealkandis, siis on see kui kaks kärbest ühe hoobiga – minge
kõigepealt šokolaadimuuseumisse (kindlalt ei kahetse!) ning väljudes veetke
natuke aega sealsel jõuluturul. See siis soovituseks neile, kes peaksid
Kölni sattuma tulevate jõulude paiku.
Ja kui olete Kölnis ning teil on umbes täpselt 1 päev üle ning “vaja”
see mingi tegevusega sisustada, siis…
Minge Bonni ka!
Bonn on peaaegu sama tore linn kui Köln. Olles tuntud kui jagatud
Saksamaa lääneosa pealinn, hiljem veel aastaid ka taasühinenud Saksamaa
pealinn, on Bonn siiski omaette väärt külastamist. Maksab kindlasti minna
ja vaadata Bonnis endiseid valitsusasutusi (suhteliselt igav, aga paneb
mõtlema, kui tühine on mingi riigiasi, ka riigis eneses), Bonni vanalinna,
mis on üsna kompaktne ja hästi korras hoitud, ning Bonni raekoda.
Kui juba olete sealses vanalinnas, siis otsige kindlasti üles, kus asub
Beethoveni (just, selle Ludwig vani) majamuuseum, ning kuigi see on üks
turistide meelispaiku, minge ja vaadake ja õppige midagi uut ja huvitavat.
Kui teil veab ja kui olete sorava jutuga, siis õnnestub teil kindlasti
välja kaubelda täiesti personaalne muuseumitöötaja, kes lahkesti teile
kogu maja ning selle eksponaate näitab. Majamuuseumi külastuse teeb huvitavaks
võimalus mõningaid eksponaate lausa käega katsuda. Ent seda vaid “isikliku”
giidi ehk muuseumitöötaja juhatusel. Viimane, kuuldes teie asjalikke küsimusi
või nähes hämmingut, on valmis pikalt-pikalt seletama, mil moel Ludwigi
elu ikka kulges ning kus ja millal ta elukäigus mingi sündmus aset leidis.
Minu jaoks eriti huvitavaks faktiks oli Ludwig van Beethoveni hoolitsus
ja armastus oma vennapoja eest peale venna surma. Igal juhul oli see muuseumiskäik
minu elus üks meeldejäävamaid ning seepärast julgen seda, mis muidu tunduks
ehk igavana, soovitada teilegi. Ning kui olete Ludwigi majamuuseumis käinud
ja vanalinnale tiiru peale teinud, põigake lõpetuseks jällegi sisse muuseumi
– seekord Bonni moodsa kunsti muuseumi. Mida te seal näha saate… üsna
palju ilusat ja huvitavat taas.
Kölnlane
armastab oma kodulinna
Lõpetuseks saan omakäelise vabatõlkena lisada siia ühe põlise kölnlase,
minu hea tuttava mõtteid oma kodulinna kohta. Michael Fischer räägib nii:
“Kölnist siis… Muidugi ma elan siin linnas, täpselt nii nagu minu pere
ja mu “teine pere” (sõbrad, kaaslased, lähedased inimesed jne.). Ja Kölni
inimesed on mõnes mõttes erinevad näiteks Hamburgi või Düsseldorfi elanikest.
Kölnlased ei häbene suhelda oma külalistega ning vestlevad nendega meelsasti
kõige erinevamatel teemadel. Kölnlased hindavad rohkem lihtsaid ja inimlikke
põhiväärtusi, nad ei hooli eriti mingitest staatuse sümbolitest, vaid
võtavad elu nii nagu see on.
Ma ei ole kogu oma elu jooksul elanud kusagil mujal kui Kölnis ning ma
arvan, et enamus Kölni elanikest samamoodi. Miks? Siin on alati piisavalt
“värsket verd” ning puhuvad värsked tuuled. Kogu olemine ise on alati
huvitav ning palju avatum kui näiteks Berliinis, kus inimesed võivad isegi
ebasõbralikud olla. Tähtis on ka Kölni enda asukoht. Siit on soovi korral
väga lihtsalt ja kiiresti võimalik pääseda teistesse linnadesse – Amsterdam,
Pariis, München, Hamburg või Berliin.
Mida ma oma külalisele näitaksin? Need põhilised turistipaigad on omaette
ikkagi üsna huvitavad ja väärt näitamist kõigile. Mulle endale meeldib
Romaani-Germaani Muuseum oma hiigelsuure mosaiikpõranda ning tiheda väljapanekuga.
Samuti vanad kindlusevaremed otse Raekoja all, koopas, enam kui 2000 aastat
vanad. Mulle endale meeldivad Kölni romaani kirikud, mis ajaloolises kontekstis
on kõvasti rohkem väärt kui Kölni katedraal. Viimane on omaette võetuna
siiski samuti imetlusväärne. Avastamist ja ringi vaatamist jätkub küllaga.
Seniks aga kõike head ja ma katsun nüüd külmaga hakkama saada. Tavaliselt
on meil siin ju soe ja ega keegi lume tulekut kunagi väga tervita, see
on Kölnile väga ebatavaline (veel üks põhjus, miks Köln on eriline – meil
on siin läbi talve ikka plusskraadid). Järgmise korrani!”
Ülaltoodud artikli Kölnist on spetsiaalselt Estravellerile kirjutanud
BNS müügijuht Alvar Ameljushenko.
|