|
|
Mägimatk viis Kilimanjaro tippu
![line](/estraveller/jan_feb2002/images/hrule.GIF)
Keset
troopilist Aafrikat seisab üksik tulemägi, mille lumine tipp on inimesi
köitnud juba aastasadu. Kilimanjaro on viimastel aastatel muutunud väga
populaarseks matkasihiks. Eestist pääseb sinna kõige mugavamalt Soome
reisioperaatori Olympia Kaukomatkatoimisto reisipaketiga, milles lisaks
mägimatkale sisaldub ka väike safari ja paar puhkusepäeva Sansibaris.
Sellist võimalust kasutas ka ettevõtja Priit Palumaa, kes allpool jutustabki,
kuidas matk toimus.
Asume teele ekvaatori suunas
Aafrika-reis algab 16. oktoobri varahommikul Helsingi lennujaamas.
Registreerime pagasi, leiame üles reisifirma Olympia esindaja ja soomlastest
reisigrupi. Matkajuht-giid tervitab kõiki rühmaliikmeid, jagab laiali
Kaukoretkede Kilimanjaro nokkmütsid ning peatselt olemegi teel Amsterdami
poole. Kuna Amsterdamis on järgmise lennuni aega, annab reisisaatja lühiülevaate
sellest, mis meid lennu ajal ja öösel Kilimanjaro rahvusvahelisse lennujaama
saabumisel ees ootab. Lennuki lõppsihiks on Dar es Salam.
Satun lennukis istuma kõrvuti kellegi kanada ärimehe-põllumehega, kes
Tansaanias on riigilt rentinud maad 99 aastaks ja kasvatab mitmesuguseid
kultuure, üritades näiteks oalt aastas isegi kolm saaki saada. Temalt
saan ajaviiteks ka Lonely Planetit sirvida ja ühtteist Tansaania kohta
juurde lugeda. Lisaks kuulen kanada ärimehe isiklikke kogemusi elust-olust
Aafrikas.
Kümne kilomeetri kõrguselt võib päevavalges eristada Vahemere ja Egiptuse
kontuure. Algul on meie all Niilus, õhtupimeduses jõuame Keenia ja Tansaania
kohale. Kuigi Kilimanjaro lennujaam võtab vastu suuri lennukeid, on ta
iseenesest väike, reisijad laskuvad lennukist otse lennuväljale. Meie
jääme siia, meie pagas ka, ülejäänud reisiseltskond lendab edasi Dar es
Salami. Siin korduvalt käinud giidi imestuseks pääseme kõigist passi-
ja tollikontrollidest sedapuhku läbi rekordilise kiirusega. Kui lennujaamast
välja saame, on meid ootamas must käsi pimedas öös, pakkumaks abi meie
pagasi transportimisel 20 meetri kaugusel nurga taga ootavasse bussi.
Giidi soovitusel
me selle teenuse kasutamisest kindluse mõttes siiski loobume ja lohistame
oma kohvreid-seljakotte ise, sellega väldime ka jootraha probleemi. Bussis
ootavad meid karastavad külmad joogid, millega reisiseltskond kohe pikal
lennul tekkinud janu kustutama asub.
Aknast paistab Mount Meru
Buss viib meid läbi Tansaania öise maastiku Arushasse mugavasse hotelli
Novotel Mount Meru, mis ainsana ümbritsevate ehitiste hulgas on kõrghoone.
Hotelliski ootab meid welcome-drink – mahl ja muud karastavad joogid -
ning peagi pääseme esimesele unele Aafrikas. Hommikul avaneb hotelli aknast
läbi hommikuse udu imekaunis vaade Merule, mis on Tansaania kõrguselt
teine tipp, kõrgus umbes neli ja pool kilomeetrit. Sellelt mäelt on meie
esimene hotell saanud oma nime.
Hommikusel
briifingul saame täpsemalt teada, mis lähipäevil juhtuma hakkab. Esitletakse
kohalikku safarikorraldajat Andersson African Tours & Safaris, kes on
juba meile ette andnud kolm neljarattaveoga Toyota mikrobussi, mille vahel
meie 18-liikmeline reisiseltskond ära jagatakse. Soomest kaasatulnud reisijuhti
kolmeks jagada ei saa, tema lubab iga päev erinevas bussis kaasa sõita.
Kõigepealt saab meie sõidusihiks Ngorongoro kraater, mida tema üllatavalt
rikkaliku loomariigi pärast võib pidada maailma imeks. Teel ostab giid
igasse bussi suuri banaanikobaraid. Nende hulgas on ka punased banaanid,
mis on üllatavalt maitsvad ja mahlased, võrreldes kollase banaaniga, mida
sööma oleme harjunud. Ka põikame sisse kohustuslikku suveniiripoodi, kust
reisi alguses keegi muidugi midagi ei osta, kuid saame siiski hea pildi,
mida siinne suveniirivalik endast kujutab. Lõunat sööme kohviistanduses,
kus näeme ka, kuidas kohvikasvatus tegelikult toimub ja oast kohvipulber
saab.
Ngorongoro kraater nagu ilmaime
Õhtu hakul jõuame kraatri sissepääsu juurde. Siseneme Ngorongoro looduskaitseala
territooriumile ja tõuseme bussiga paari kilomeetri kõrgusele kraatri
vallile. Õhtuhämaruses avaneb kaunis vaade kraatri 304 m2 territooriumile.
Mägi on kunagi olnud üle viie kilomeetri kõrge, kuid vulkaanilise tegevuse
tagajärjel on end seest tühjaks õõnestanud ja kokku vajunud.
Ööbime Wildlife Lodge’is, kus õhtusöögi järel esineb meile kohalik Arusha
tsirkusetrupp, pakkudes täiesti maailmatasemel programmi tuleneelamisest
igasuguste trikkide ja kondiväänamisteni välja.
Varahommikul
kella kuue paiku on päikesetõusu ajal umbes veerand tunni jooksul silmapiiril
näha ka Kilimanjaro tipp, mida rändurid aktiivselt filmile jäädvustada
püüavad. Peale hommikusööki asume teele kraatri põhja, tutvudes teel masai
külaga. Meile esitletakse onne, milles masaid elavad, läbipaistvate punutud
seintega kooli ning masai laule ja hüppetantse.
Ngorongoro kraatrisse ei ole täna sisenemas palju autosid, kuid tipphooajal
võib neid olla isegi sadakond või rohkemgi. Vaatame gnuud, sebrad, pühvlid,
lõvid, jõehobud ja muud elukad üle ning teeme einepausi. Einetamine toimub
vaid selleks ettenähtud kohas, kus autost väljatulek on lubatud. Päris
ohutu pole aga siingi - siin on ahve, kes autodest ja bussidest asju näppama
kipuvad. Sööme kaasaantud banaanid ära ja jätkame teekonda. Pealelõunal
näeme ninasarvikut ja antiloope ja palju igasuguseid muid loomi ja linde
– tundub nagu oleks kogu Aafrika loodus ja loomariik siia kraatrisse koondunud.
Väljaarvatud kaelkirjakud, keda nägime küll teel kraatrisse, kuid kellele
kraatris polevat piisavalt sobivat toitu. Õhtuks naaseme oma Wildlife
Lodge’i.
Kilemankyarosse valmib soome saun
Järgmisel päeval seisab ees pikk teekond Kilimanjaro suunas. Hommikul
toimub ka väike proovimatk: teeme Arusha kohaliku pargivahi-rangeriga
paaritunnise ringkäigu, et kontrollida oma varustust, ennekõike jalanõusid.
Kuna mägimatkaks peame vett koguma 4-5 liitrit igaks päevaks, laseme bussijuhil
külapoest osta normaalse hinnaga mõned kastid joogivett – kui valge välismaalane
seda ise otsima läheb, on hind hoopistükkis kõrgem. Ja õhtuks jõuame oma
Kilimanjaro-matka alguspunkti Kilemankyaro hotelli. Kerge õhtueine, dush
ja magama, päev on olnud üsna väsitav.
Hotell Kilemankyaro on mõnus hotell, osanikeks teiste hulgas ka Olympia
Kaukomatkatoimisto ja Andrersson Safari Tours. Kuna hotell on suures osas
orienteeritud just soomlastele, käib seal parajasti ka sauna ja basseini
ehitamine, mis mõlemad peaksid valmima 2002. aastal. Toimub lühike briifing
eelseisva matka kohta, jagatakse teavet, mis meid mäel ootamas, kuidas
kõige ratsionaalsemalt asjad pakkida ja mis kujul mägihaiguse sümptomid
üllatada võivad. Ja asumegi pakkima. Õhtupoolikul jalutame veel kohalikes
banaaniistandustes, kus meile esitletakse kohalikku taimestikku ja räägitakse
Kilimanjaro ökoloogiast. Kohalikult puunikerdajalt saame hotellis tellida
endale meelepärase eebenipuust loomakujukese, mis meid mäelt tagasitulekul
ees ootaks. Mina tellin endale Kilimanjaro mudeli, mida mees kohe eebenipuutükist
välja taguma hakkab.
Kahe
päevaga neli kilomeetrit
Varahommikul stardime mäe suunas. Looduskaitseala väravas Marangu
Gate’is 1980 meetri kõrgusel registreeritakse põhjalikult kõik matkajad,
saame endale giidid-pakikandjad ning matk algab. Lisaks Marangule (nn.
Coca-Cola tee) on tippu võimalik tõusta ka Machame ja veel nelja marsruuti
mööda.
Esialgu pole tõus järsk, metsavööndis astume edasi suhteliselt aeglaselt.
Kuna ööbimiskohad-onnid on rajal kindlas kohas, pole erilist mõtet liigselt
kiirustada ja sinna liiga vara jõuda. Pealegi peab organism ka veel tasapisi
aklimatiseeruma. Lõunamenüüks on tee, saiake, banaan ja apelsin. Ööbime
2700 meetri kõrgusel Mandara onnides. Õhtuks pakutakse ka toekamat sooja
sööki. ”Välipoest” saab osta ka vett, õlut ja karastusjooke.
Hommikusöögi
järel teeme möödaminnes lühikese jalutuskäigu ümber väikese Maundi kraatri
Kilimanjaro jalamil. Seejärel matkame edasi metsapiirist välja järgmisse
peatuspaika – Horombo Huts 3700 m, mis saab meie koduks kaheks ööks. Umbes
nelja kilomeetri kõrgusel annab hõre õhk ennast juba tunda, mõnel matkajal
tekib peavalu. Soome operaatoritel on leping tansaania mobiilifirmaga
ja telefon siin veel levib. On juba suhteliselt jahe, kuid siiani oleme
teoreetiliselt algavale vihmaperioodile vaatamata kuivalt läbi saanud.
Ööbimiskohad on eraldi söögimajast, kus kõikide gruppide kokad ja muu
teenindav personal toimetavad. Söömised toimuvad tavaliselt üheaegselt.
Matkajad, kes sellele kõrgusele on jõudnud, kogunevad sööma tavaliselt
üheaegselt ühte ruumi, kuid iga gruppi teenindab oma meeskond. Esimese
öö ööbisime terve grupp ühes suures ruumis, kuid nüüd paigutatakse meid
eraldi majadesse.
36 tundi järjest uneta
Järgneb puhkepäev ehk aklimatiseerumispäev, tehakse väike tõus 4,2
kilomeetri peale Sebra kaljuni ja tagasi. Toimub vestlusring peagiidi
ja abigiidiga elust-olust Tansaanias. Kontrollitakse ja reguleeritakse
ka varustust enne lõplikku tõusu Uhurule, meie reisi peaeesmärgile.
Teele asume hommikul kell 8, et jõuda mäe tippu ja järgmiseks õhtuks
tagasi. See tähendab kõndimist terve päeva ja lisaks veel öö mäkketõusu,
tervelt 36 tundi magamataolekut. Tõuseme sadulale, mis paikneb Kibo 4700
m ja Mawensi tipu vahel. Ilm läheb järjest külmemaks, temperatuur langeb
miinus 10 kraadini. Teel teeme paar-kolm tundi uinakut ja seejärel astume
otsmikulampide valgel edasi. Kõige ees sammub peagiid, abigiid kõige lõpus.
Grupp laseb koos giidiga isegi laulu, on omapärane eksootiline öö, taevas
on kummuli poolkuu. Mitmed väikesed grupid kiirustavad meist mööda, meie
liigume oma vaikses tempos. Kõik oleme matkakeppidega, mis Soome traditsiooni
kohaselt esimesel päeval igaühele välja jagati.
Kõrgushaigus harvendab ridu
Kõrgushaiguse sümptomid avalduvad igaühel erinevalt, mitmel ilmneb
peavalu, oksendamine või muud hädad. Siiamaani oleme püüdnud juhi soovitusel
hoiduda igasugustest salatitest, sõime vaid puuvilju, mida saime ise koorida,
et vältida salatites peituvaid ohtusid. Kohalik giid aga tõdes, et peavalu
on üks kergemaid sümptomeid, mille vastu leiab rohtu, teised probleemid
on hoopis raskemad. Seetõttu ongi taktikaks rünnata tippu nelja kilomeetri
pealt ja järgmiseks õhtuks kiirelt tagasi jõuda, et võimalikult vähe sellest
kõrgusest kõrgemal viibida. Ööbimiseks peatust teha pole eriti mõtet,
kuna niikuinii magama jääda ja välja puhata ei õnnestu. Ka kiviklibu mäeküljel
on öösel tahkem ja toekam kui päeval sooja ilmaga. Öine tõus on siiski
raske, kuna iga peatuse ajal tuleb kange uni kallale. Giidid ajavad kogu
aeg üles, et keegi magama ei jääks - hingamine ja südametegevus on kõrguse
tõttu niigi nõrgenenud. Unisus kaob imekombel koos päikesetõusuga.
Uhuru Peak on võetud!
Mäge vallutab terve grupp koos, kuigi vahepeal oli ka plaan jagada
grupp kaheks, et kiiremad läheksid eest ära päris tippu ja ülejäänud piirduksid
ainult Gilman’s Pointiga, mis on tipust paarsada meetrit madalamal. Selle
paarisaja meetri sisse mahub kilomeeter rännakut ehk paar tundi kõndimist.
Päikesetõusuks jõuamegi Gilman’sile, kust avaneb kena vaade, kuidas päike
tõuseb üle naabertipu Mawensi. Mawensit käivad aegajalt vallutamas alpinistid
- see on matkamiseks tehniliselt liiga raske.
Gilman’s
Pointil tõmmatakse veidi hinge, kes tunneb endas veel jõudu, jätkab tippu
ja ülejäänud keeravad tuldud teed tagasi. Kaheksateistkümnest matkajast
seitse - kolm naist ja neli meest – jätkavad ennastületades teed mäetippu.
Kilimanjaro kõrgeimaks tipuks on Uhuru Peak kõrgusega 5895 meetrit, kus
valitseb igilumi ja jää. Ja lõpuks, pärast tundidepikkust rännakut, on
Aafrika kõrgeim punkt vallutatud! Tipus paikneva sildi ees pildistatakse
vallutajaid küll üksikult, küll grupiti.
Alla pääseb kiiremini
Allatulek on tublisti kiirem, tuleb ainult osata otsekui suusatada
mööda kiviklibu. Kibo onnis ootab kerge lõunasöök. Kes juba kohal, paneb
oma asjad kokku ja annab pakikandjatele. Väsimus on jalgades, pikk allatulek
on nõudnud üksjagu pingutust.
Ööbimispaikades saavad reeglina parema majutuskoha need, kes teel ülespoole,
allatulijad pannakse suurematesse ruumidesse (viletsamatele kohtadele).
Satume koos soome reisijuhiga samasse tuppa ühe korea neiuga, kes ka on
selle matka üksi ette võtnud. Temal on personaalne pakikandja ja giid
ja kokk. Oma kõige põnevamaks kogemuseks Aafrikast väidab neiu olevat
gorilla-trackingu Ugandas. Imestame sügavalt, kuid neiu kinnitab, et matkamine
sõjapiirkonnas polevatki hull.
Hiljem näeme ka üht perekonda "veepinnast altpoolt" ehk Hollandist koos
10-aastase tütrega, kes on samuti jõudnud Gilman’s Pointi - see on ilmselt
noorim mägimatkaja ja võib sattuda Guinnessi rekordite raamatusse. Nii
noori matkajaid ametlikult kõrgemale kui 3 kilomeetrit ei lubatagi.
Horombo ongi selline koht, kus tõusvad ja laskuvad voolud omavahel kokku
saavad. Siit allapoole minek läheb juba libedamalt, pakikandjad kohati
otsekui kihutavad mööda. Kui ülesmäge läksime neli päeva, siis alla jõudsime
kahega. Ilmaga meil vedas haruldaselt – pakkisime küll oma kotid vihmakindlalt,
kuid õnneks kordagi ei sadanud.
Diplomid
pihku
Alla lähtebaasi tagasi jõudes oli kõigil võimalus annetada oma vanu
riideid ja varustust. Kõik see jaotati enamvähem võrdselt 26 osaks - niipalju
seda teenindavat personali meil oli. Vastavalt hierarhiale võisid seejärel
endale meelepärase (koti) valida giidid, seejärel pakikandjad. Osa saadud
riietest ilmselt müüakse hiljem maha, kuid osa jääb kindlalt kasutusse
– on meiegi teenindajatel seljas soomekeelsete kirjadegagi särke nagu
näiteks “me naiset” või “maijooks. Saatjatega juuakse koos mõned kastid
õlut ja karastusjooke ning jagatakse neile jootrahad. Pakikandja fikseeritud
tasuks näiteks on dollar päevas, seega said nad selle viie-kuue päeva
eest suhteliselt väikese tasu ja jootrahana umbes samapalju juurde. Lauldakse
Kili laulu ja tehakse suur ühispilt. Giide ja abigiide ja kokki oli meil
kokku seitse meest, vanuseks 25-37 aastat. Pakikandjaid ehk portereid
oli 19 meest vanuses 18-52 aastat.
Hotellis
saame kätte tellitud nikerdatud loomakujukesed. Kohalikust haiglast on
kutsutud paar füsioterapeuti, kes pakuvad massaazhi, mis on päris kosutav
ja tervistav pärast pikka jalgsimatka. Saapad võib anda pessu, järgmiseks
päevaks tuuakse need hotelli tagasi. Toimub pidulik õhtusöök, jagatakse
sertifikaadid ja diplomid, kus kirjas, kes kui kõrgele mäkke jõudis.
Sansibaris kui paradiisis
Järgmisel hommikul istume lennukisse ja lendame Sansibari, Freddy
Mercury sünnisaarele India ookeanis. Meie mahume lennukisse kenasti ära,
meie kotid aga mitte ning tuuakse alles õhtul teise lennuga ära. Kontrastina
Ngorongoro kraatri ja Kilimanjaro kuivusele ja suhtelisele jahedusele
võtab meid vastu suur niiskus ja palavus. Meil on vastas konditsioneeriga
buss, mis järsku kliimavahetust leevendab. Paljuütleva nimega hotellis
Blue Bay saare ookeanipoolses küljes ootavad meid kookoskokteilid ja ookeanisuplused.
Järgmisel päeval naudime rannamõnusid kogu raha eest, supleme, sõidame
kanuudega, mängime rannavollet ja puhkame, ülejärgmisel päeval lühike
ekskursioon kivilinna, turukülastus. Turul üllatab suur kalavalik, müügil
on ka haikalataolised kalad. Külastame sultanipaleed, endist orjaturgu
ja keldrit, kus kunagi hoiti müügilolevaid orjasid. Pealelõunal teeme
spice-touri, külastame farmi, milles kasvatatakse enam kui 50 maitsetaime
ja puuvilja - Sansibar oli kunagi kaneeli ja nelgi tähtis eksportija.
Soovijad
võivad endale eksootilisi maitseaineid ka kaasa osta. Kohaliku koolimaja
külastamisel jagame lastele suveniiriks kaasavõetud pliiatseid ja muid
kirjatarbeid.
Veespordihuvilised võivad ookeanis nautida ka snorkeldamist. Kuna aga
eelmisel õhtul on olnud lõpupidu, on snorkeldamine seotud teatud raskustega
- laevasõit lainetel on suureks koormuseks vestibulaaraparaadile. Nähtavus
vees on väidetavalt 36 meetrit, põnev on jälgida vees endast allpool akvalangiste
ja kalu. Sukeldumine toimub ühe lõunaaafriklase eravalduses oleva korallisaare
Mnemba lähistel, kuhu ei lubata randuda ja kus on ka väga populaarne hotell,
milles tuba maksvat hooajal tuhat dollarit ööpäevas ja väljaspool hooaega
viissada dollarit.
Tagasilend Sansibarist Dar es Salami toimub kahe väikse lennukiga, milles
kummaski on vaid üks piloot. Meie lennukis istub teise piloodi kohal üks
daam meie seltskonnast ning terve grupp palub tal hoida käed üleval, et
kõik võiksid veenduda, et mitte tema ei juhi lennukit. Dar es Salamist
lendame Amsterdami ja sealt edasi reisi lõpp-punkti Helsingisse.
Reis
oli korraldatud suurepäraselt
Korraldus sujus väga hästi, vist ainult korra hilines buss 15 minutit.
Reisijuhiks oli meil soome ohvitser, mistõttu tõeline kord oli majas,
giid rivistas kohalikke ja jagas käsklusi. Seega tõrkeid selle kahe nädala
jooksul ei olnud.
Safaripäevadel arutasime igal õhtul läbi, milliseid loomi ja linde safaril
nägime. Väga hea oli, et Kilimanjaro teatmikuga oli kaasas ka väike suahiili
sõnastik, et võisime mõningaid lihtsamaid sõnu nagu "jambo - tere", "karibu
- tere tulemast" ja teisi ise kasutada.
Meie grupil oli kaasas üks GPS ja mõned kõrgusemõõtjaga kellad. Pärast
saime graafikuid iga päeva kohta, kui pikk maa läbitud ja kui kõrgele
mindud, lisaks koordinaadid, temperatuurid jne.
Kilimanjaro õlu oli reisil aga populaarne ja käibis lendlause "It's Kili
time". Peakelner pani tähele, et ma iga söögi juurde pudel õlut võtsin,
ning ergutas mind teel tippu kogu aeg, et "Boss, beer is waiting". Loomulikult
üleval õlut ootamas polnud ja külma õlut poleks seal tahtnudki. Kui tippu
jõudsime, oli vesi joogipudelis külmunud ja kuum tee oleks ikka parem
variant olnud.
|