|
|
Lihavõttesaare vaikivad kivikujud
![line](/estraveller/oct_dec2002/images/hrule.GIF)
Ingvar Luhaäär
Oma
reisist Lihavõttesaare müstiliste kivikujude juurde ning sellega seonduvatest
mõtetest pajatab järgnevas spetsiaalselt Estravellerile kirjutatud loos
orientalist, kirjamees ja tõlkija Ingvar Luhaäär.
Kui Muhu lähima naabrini oleks 4500 kilomeetrit
Huvitav on võrrelda vahel midagi sellist, millel on omavahel ühtaegu
suuri sarnasusi kui ka rabavaid erinevusi. Näiteks Lihavõttesaar ja Muhumaa.
Rahvaarvult ja suuruselt on nad võrreldavad (Lihavõttesaar Muhust viiendiku
võrra väiksem). Muhul on naabrid lähedal - Saaremaa paari kilomeetri ja
manner vähem kui kümne kilomeetri kaugusel. Igal päeval sõidavad paljud
inimesed mõlemas suunas Muhumaalt läbi. Kui kujutleme olukorda, et Muhul
oleks lähim maa ida pool kusagil Uuralite taga, läänes Kesk-Prantsusmaa
kaugusel, põhjas Teravmägede saare ja lõunas Türgimaa piires, vahepeal
aga ainult ookean, siis oleks muhulane Lihavõttesaare elaniku olukorras.
Vaevalt, et sellisel juhul Muhumaal üldse keegi elakski...
Lõpuks maandub ka lennuki teine ratas
Esimesed lennutunnid olid üsna rahulikud, nüüd aga on lennuk juba
pikka aega kõikunud ja rappunud, nii et mõtled, millal küll ja kuidas
sellele ükskord lõpp tuleb. Tshiili pealinna Santiago lennuväljalt startisime
õhtupoolikul, nüüd on akende taga pilkane pimedus. Meie sihiks on saar,
millele ilmselt hakkame juba lähedale jõudma. Kui aga selle ümber peaks
möllama nii tugev torm, et maanduda ei saa, pole ka kusagile mujale minna,
sest nelja ja poole tuhande kilomeetri raadiuses pole teist lapikest maismaad.
Laskume… põntsatas, kuid põntsatas ainult parempoolne ratas, lennuk on
tuulesööstust kaldu… Tundub kuluvat terve igavik, kuni vajume tagasi vasemale
ja teine põntsatus annab tunnistust sellest, et ka vasak ratas puudutas
õnnelikult maad. Lennukist väljudes haarab mind soe ja niiske tuul sellise
hooga, et äärepealt oleks kõrgelt platvormilt alla puhunud, viimasel hetkel
saan veel haarata selle käsipuust.
Mikrobuss viib meid uude valevasse ühekorruselisse hotellikompleksi.
Toa otsasein on klaasist. Selgub, et sein on tervenisti üks suur lükanduks.
Väljas muru. Pimedusest paistab suur kaktus. Kusagil siinsamas kostab
lainemüha. Rohkem ei õnnestu seda saart avastada, tuleb oodata hommikuni.
Kosmosesüstikute maandumisrada ja üksainus asula
Hommikusöögi järel on mikrobuss jälle ees. Sõidame mäkke tõusvat käänulist
teed. Lihavõttesaar meenutab kujult bumerangi või kolmnurka, mille kõik
nurgad on ümarad ja igas nurgas on kustunud vulkaan, kraatris umbes kilomeetrise
läbimõõduga mageveejärv kõrkjastikega. Iga kraatri servalt võib näha peaaegu
kogu saart.
Lõunapoolse
kraatri servalt avaneb kõige avaram vaade. All orus peatub pilk sirgel
ja laial asfaltteel. Uskumatu, et siin on selline magistraal!… Selgub,
et see on lennuvälja maandumisriba, millel on tõesti nii laiust kui pikkust
- ameeriklased ehitasid, et see oleks ühtlasi tagavaralennuväljaks kosmosesüstikutele.
Lennuvälja taga orus on saare viljakaimad maad, seal on rohelusse mattunud
ka saare ainuke asula, mille keskel on suurt avarat saali meenutav katoliku
kirik. Jumalateenistuse põhiosa on hispaaniakeelne, kuid aegajalt kuuleb
ka kohalikku keelt, eriti lauludes. Lauldes võetakse kätest ja õõtsutakse
(umbes nagu meil "Õllepruulijat" lauldes, ka laulu meeleolu
tundub sarnane - rõõmsameelne, pisut suigutav). Kiriku seinte ääres on
näha okeaaniastiilis puunikerdusi. Kirikuliste hulgas on põliselanikke
ja valgeid enamvähem võrdselt. Tshiilist on tulnud uusasukaid, kel aga
ei ole luba saarel maad omada. Enamasti on nad ametiinimesed. Nii on saarel
30 politseinikku (kes saavad kahekordse palga kauges üksikus kohas töötamise
eest), kuigi tööd neil õieti pole. Türmis istub parasjagu kaks vangi -
mõlemad hobusevargad. Kohalike uljaste noorukite peamine ajaviide on ratsutamine.
Nad armastavad turistide vaateväljas galopeerida ja näidata, et on üsna
metsikud noormehed.
Lihavõttesaare
ajalugu peidab saladusi
Kiriku lähedal on väike moodne Lihavõttesaare muuseum, kus võib näha
ka puutahvlikesi senini deshifreerimata kirjaga. Kindlasti need puusse
lõigatud kohmakavõitu kujundid kannavad endis mingit ammu mõeldud mõtet
- kuid kas elustub see veel kunagi? Muuseumi lähedal mererannas seisab
rida kivikujusid. Orusopis on botaanikaaed, kus kasvavad jämedatüvelised
datlipalmid.
Kunagi oli saarel elanikke mitu korda rohkem - praegu paar tuhat! - ja
saar oli jagatud eri hõimude vahel. 19. sajandil tulid Tshiili orjapüüdjate
laevad, kes võtsid kinni, keda aga kätte said, ja viisid orjatööle Lõuna-Ameerika
istandustesse, kus lihavõttesaarlased peagi surid. Pikka aega oli peaaegu
kogu maa saarel Inglise Villakompanii omand, kohalikele oli jäetud vaid
väikesi lapikesi asula ümbruses. Aastas korra käis laev, mis viis ära
lambavilla ja tõi hädatarvilikku kaupa. Suur muutus tuli alles 1961. aastal,
mil rajati lennuväli ja Tshiili riik võõrandas maa Inglise Villakompaniilt.
Koonuselised
mäed ja paarkümmend datlipalmi
Suuri metsi saarel pole, on vaid üksikud salud ja põõsastikud. Tänu
sellele on vaated avarad. Maastik meenutab mõneti meie Haanjamaad, kuid
mäed on rohkem koonuse- kui kuplikujulised.
Kõige müstilisem tundub saare põhjatipp. Lahe kaldal seisavad kivimehed
reas. Neid on ka vulkaanikraatri nõlvadel. Rada viib alla lagendikule.
Plataanisalus on puude all rohmakad söögilauad. Väike välirestoran, kus
saab einet võtta. Tugev tuul käib siitki läbi. Kliima on aastaringi ühesugune:
sooja üle kahekümne kraadi, kuid tugevad niisked tuuled tingivad selle,
et kõige paremini tunned end siiski kerges mantlis. Käänuline tee viib
põhjarannikule üle lagedate väljade, kus hõre rohi vaevalt katab mügarikku
mustast laavakivist pinnast. Paremale jääb saare tipp: maapind seal tõuseb
ja tõuseb, umbes viie kilomeetri kaugusel, mitte veel lausa selle lauge
mäe tipus, kuid juba üsna lähedal, on näha väike puudesalu. Selle taga
tõuseb maapind veel pisut ja langeb siis ümara nukina merre - seda ma
ei näe, kuid tean fotode järgi. Meie aga jõuame kaunisse abajasse, kus
õõtsuvad tuules kõrged sihvakate tüvedega kookospalmid ja helekollane
liiv ulatub veejooneni. Näib nagu oleks see liiv siia toodud (täiesti
absurdne mõte!…), sest igalpool mujal laskuvad tules mustaks kõrbenud
rauda meenutavad teravaservalised laavakaljud otse merre ega tekita vähimatki
tahtmist kusagil vette minna. Kookospalmid võiks kergesti üle lugeda -
kõige rohkem paarkümmend, rohkem pole neid kogu saarel ega kusagil nelja
tuhande kilomeetri raadiuses…
Kust tuleme, kuhu oleme teel?
Tshiili võimud muidugi esitavad hüpoteesi, et kunagised algasukad
on saarele sõitnud Lõuna-Ameerikast pilliroost paatidel, kuid see ei tundu
eriti veenev sel lihtsal põhjusel, et nii keeleliselt kui rassiliselt
kuuluvad saare põliselanikud kahtlemata okeaania rahvaste perre. Võib
muidugi olla, et enne nende saabumist on kunagi tuldud ka Lõuna-Ameerikast.
Mõnel pool Okeaanias on võrseid ajamas omariikluse mõte - näiteks Tahiitil,
kuid siiani on lõpuks ikka leitud, et üksi ei suudeta alal hoida neid
tsivilisatsiooni mõnusid ja mugavusi, millega on juba harjutud. Iseseisvaid
riigikesi on praegu vaid Okeaania lääneosas. Keeleliselt ja kultuuriliselt
oleks ehk alust ka Okeaania riigi tekkimiseks - see
oleks siis territooriumilt maailma suurim riik, ehkki maismaad oleks riigi
pindalast parimal juhul vaid 0,1%. Vähemalt tänapäeval tundub see veel
utoopilise mõttena - vahemaad on liiga suured.
Lihavõttesaarlastel on Tshiili kodakondsus
Lihavõttesaarlased ei kuuluks hea meelega Tshiili riigi koosseisu,
kuid neil pole ka mingit muud valikut ja seepärast on nad paratamatusega
leppinud ning püüavad oma õiguste eest seista nii palju kui vähegi võimalik.
Kõige enam häirib neid immigratsioon. Samas on Tshiili kodakondsusest
neile ühes kui teises asjas kasu. Andekamad lapsed saavad minna Santiagosse
haridusteed jätkama, raskemate haiguste korral viiakse haiged mandrile
ravile. Selgus, et meiega koos oli olnud lennukis kirst kümneaastase tüdruku
surnukehaga - tüdruk oli olnud peaajukasvajaga Santiago haiglas lõikusel.
Seekord küll abi ei saadud, kuid juhtum näitab, et saareelanikel on võimalusi,
milliseid neil omaette elades kindlasti poleks. Ka mitmed kaubad, sealhulgas
mootorikütus, on saarel isegi odavamad kui mandril.
Kivikujud
on sündinud igavusest?
Mis mulje jäi mul siis moaidest, kuulsaist kivikujudest? Mulje on
iseenesest vägev, kuid mind küll eriti fantaseerima ei kutsu. Kui näed
kivimurrus ka pooleli jäänud kujusid, mõistad, et nende raiumine ja transportimine
on olnud küll tohutu töömahukas ettevõtmine, kuid midagi müstilist selles
ei tundu olevat. Me ei tea, miks neid kujusid valmistati, kuid midagi
väga salapärast või ülemaist selles vaevalt on.
Meenub lihavõttesaarlaste üks teine muistne tava, millest on rohkem teada.
Igal kevadel passiti peale, millal lind muneb saare idatipu lähedasel
kaljurünkal esimese muna ja siis sööstsid saare tublimad noormehed merre,
et see ära tuua. Taoline ujumisretk oli äärmiselt ohtlik: rannakaljud
tõusevad peaaegu püstloodis, teravad vahused lained peksavad neid, veed
saare ümber kubisevad haidest. Kes selle esimese muna ära tõi, oli terve
aasta tehtud mees. No oli seda muna siis tõesti vaja, et selle pärast
elu ohtu seada? Aga kui midagi teha ei ole, on igav ja saarelt ära ka
ei saa…
Umbes samasugustest impulssidest võis tekkida ka komme suuri kivikujusid
raiuma hakata. Selle, et saar võis kunagi olla osake Atlantisest, kummutab
veenvalt väljapanek saare muuseumis; on näha, kuidas Lihavõttesaar kord
kerkis vulkaanipurske tagajärjel ja kunagi kaugel ajal jälle tagasi ookeani
vajub.
Teist sellist paika maailmas ei leidu
Püüan end panna inimeste olukorda, kes on pidanud veetma kogu elu
nii väikesel saarel. Mõnus kliima, ilusad vaated, töötada ei pruugi palju.
Eks nii tekibki see igavus ja igatsus, mis peegeldub siinsete kivikujude
palgeil. Nii ei hoomanud ma saare elaniku tegevuses midagi eriti salapärast
- kõrges ja ülevas mõttes! Küll aga on saar ise oma maastike ja kliimaga
midagi täiesti erilist - teist sellist paika maailmas ei leidu.
|