|
|
Sukeldumas inimsööjate juures
![line](/estraveller/oct_dec2002/images/hrule.GIF)
Ivar Treffner
Väikesel
seltskonnal sukeldumisklubi Maremark sukeldujatest on juba traditsiooniks
kujunenud igakevadine sukeldumisreis mõnda kaugesse ja eksootilisse kohta.
Allpool kirjeldab Ivar Treffner tänavust reisi inimsööjate juurde Paapua
Uus-Guineasse.
Kohale jõuab viie päevaga
Kui öelda keskmisele eestlasele, et käisime Paapuas, pööritab too
silmi ja kappab tuhatnelja kaardi juurde. Ometigi ei ole tegu väga väikese
riigiga. Pindalalt Eestist oma kümme korda suurem riik katab ligikaudu
poolt suuruselt maailma teisest saarest. Justkui joonlauaga tõmmatud piirist
jääb teisele poole Indoneesia. Ahaa, tean-tean, ütlevad seepeale paljud
– Indoneesias olen käinud või on tuttavad käinud, selge, mis maaga tegu
on. Aga tühjagi – need kaks maad erinevad teineteisest nagu öö ja päev.
Juba Paapuasse kohalejõudmine võib võtta aega kuni viis päeva. Seda juhul,
kui soovite vahepeal Austraalias päevakese jalgu sirutada ja natuke ringi
vaadata. Kuid mis see Austraalia üldse asjasse puutub? Ega väga ei puutugi,
kuid Paapuasse saab lennata vaid neljast riigist maailmas – Austraaliast,
Filipiinidelt, Hong Kongist ning Singapurist. Ja usu või ära usu, kõige
odavam on lennata läbi Austraalia.
Niisiis,
peale viiepäevast lendamist jõudsime õnnelikult Madangi kohale. Lennujaam
ise meenutas keskmist puukuuri. Esimese nädala pidime veetma Jais Aben
Resort’is, mis asus umbes 20 km kaugusel Madangist. Lennujaamas ootaski
meid mingisugune lokomotiiv, mis oma parimatel päevadel meenutas mikrobussi.
Selle kõrval seisvasse veoautosse laeti aga kõik meie asjad ning kõige
otsa kupatati neli-viis vibude, matsheetede ja kummieeblitega relvastatud
turvameest. Mõni nõrgema närvikavaga kodanik jättis juba mõttes pagasiga
hüvasti. Teeäärset arhitektuuri jälgides ootasin huviga, millisesse onni
meid elama pannakse.
Jais Aben Resort jääb meie baasiks
Aga ei, meie kõigi üllatuseks osutus Jais Aben Resort vägagi korralikuks
ja puhtaks kohaks. Elamiseks olid värskelt remonditud kahesed bungalo-tüüpi
majakesed, millest osas oli isegi konditsioneer sees. Järgnevaks nädalaks
sai Jais Aben’ist meie baas, kust tehti lühemaid retki sisemaale ja Madangi.
Peamine põhjus hotellis elamiseks oli see, et sukeldumisvarustus, mis
meil kõigil endal kaasas oli, kaalub ligi paarkümmend kilo ja võtab suhteliselt
palju ruumi, seega on seda nigel kogu aeg kaasa vedada. Pealegi asus Jais
Aben’is ka meie sukeldumisklubi Aquaventures, kellega me järgneva nädala
jooksul iga päev vähemalt kaks korda sukeldumas käisime. Ega pikka pidu
esimesel õhtul polnudki, kõik olid pikast reisist väsinud ning järgmisel
hommikul tuli varakult sukelduma minna.
Avastamata vrakke otsimas
Kui nüüd kaarti vaadata, siis näeb, et Madang asub Vaikse ookeani
ääres, Bismarki mere kaldal. Bismarki meres asuvad aga Paapua Uus-Guinea
ühed parimad sukeldumiskohad. Paapua eeliseks teiste troopiliste kohtade
ees on see, et siinsetes vetes on tohutult laevade ja lennukite vrakke.
Teise maailmasõja ajal toimusid siin ägedad lahingud jaapanlaste ning
ameeriklaste ja austraallaste vahel. Eriti ohtralt võib kohata jaapanlaste
lennukeid, mida oli näiteks ühes lahes suisa 36 tükki.
Kuna Paapuas sukeldutakse veel suhteliselt vähe, siis ei ole mingi ime,
kui leiad ise mõne uue vraki. Meil küll paraku seda õnne ei olnud... Suurimaks
vrakiks, kus meie käisime oli ameeriklaste miiniveeskja USS Boston, mis
oli ligi 100 meetrit pikk ning väga hästi säilinud. Kuid ega sealsetestki
vetest ei puudunud tavalised vaatamisväärsused nagu kalad ja korallid.
Oma sukeldumiste ajal sai trehvatud nii haidega, sealjuures ka vasarhaiga,
merekilpkonnadega, raidega, barrakuudadega, delfiinidega. Delfiine küll
paraku vee all ei näinud, nad saatsid meid vee pealt. Asi selles, et kui
delfiinid vihaseks saavad, hakkavad nad pea pealt mulle laskma, sukeldujad
aga teadupärast mullitavad vee all kogu aeg. Delfiinide jaoks oleme väga
vihased vennad ja nad naljalt torkima ei tule. See-eest olid meil igapäevaseks
saatjaks aga umbes meetripikkuste barrakuudade parved. Muidu täiesti ohutud
kalad, kui neid just ise väga torkima ei lähe. Väga uudishimulikud, nagu
meie haugidki.
Kalad
lasevad end kurgu alt sügada
Koralle oli seal küll meeletult – nii pehmeid kui kõvasid. Vähekäidud
kohtade eelis on ka see, et pole jõutud koralle ära lõhkuda. Teadupärast
võib kogu korallipõõsas ära surra, kui kasvõi killukese mõnest oksast ära
murrad. Ja surnud korall pole sugugi ilus vaadata. Paljudes populaarsetes
sukeldumiskohtades võib vee alt leida ruutkilomeetreid surnud koralle. Kurb.
Mis aga eriti muljet avaldas, oli öösukeldumine. Öösel ronivad oma urgudest
välja paljud sellised elukad, keda päeval ei näe. Ja kalad on nii uimased,
et ei viitsi su eest plehku panna. Julgemad lasevad ennast silitada ja
kurgu alt sügada. Ka kõiksugu krabilised ilmuvad oma kivide alt välja
ning hakkavad jahti pidama. Terve põhi on asjalikult askeldavaid tegelasi
täis. Ka mureenid on oma koobastest peaaegu välja tulnud, et hooletult
mööduvast kalast endale maitsev õhtusöök valmistada. Suurimad isendid
olid sama jämedad kui täiskasvanud mehe reis. Mõni piidles ka meid sellise
pilguga, et “tea, kas kõlbab süüa?” Kui aga ise liikumatuks jääda, tulevad
mõne hetke pärast kõiksugu elukad sind uurima. Väiksemad kalad on julgemad
ning et veenduda, kas sind ka süüa kannatab, tonksavad nad sind ninaga.
Teised aga jätkavad enne pooleli jäänud tegevust.
Selle
nädala jooksul tegime neliteist sukeldumist erinevatesse kohtadesse. Kahe
sukeldumise vahel käisime uurimas väikseid asustamata saarekesi, mida
oli kogu rannik täis. Enamus neist oli kaetud eheda vihmametsaga, kus
tilkus vett kaela ka siis, kui taevas oli selge ja päike paistis.
Mägedes pole paljud valget inimest näinudki
Järgmiseks nädalaks oli kõigile antud vabad käed, ainsaks kohustuseks
ilmuda nädala pärast tagasi Jais Aben’isse. Kuna Paapua Uus-Guinea on
pindalalt väga suur maa, kuid samas puuduvad kaugemate asulate vahel korralikud
autoteed, siis paljudesse kohtadesse saab ainult kas jala või lennukiga.
Paapua Uus-Guinea on väga mägine maa, seetõttu ka raskesti läbitav. Valge
inimene suutiski mägedesse tungida alles eelmise sajandi keskel, kuigi
rannikualadele jõuti juba paar sajandit varem. Siiamaani leidub palju
külasid, kus valget inimest enne nähtud pole. Seetõttu otsustasime ka
meie minna mägedesse. Esimene matkapäev kulus veoauto kastis loksudes,
et jõuda Madangist umbes 150 kilomeetri kaugusel asuvasse Gorokasse. Kaheksa
tundi ja kohal nagu naksti. Ööbimiseks kauplesime välja kaks tuba NSI’s
ehk siis Rahvuslikus Spordi Instituudis. Edasised päevad kulusid mägedes
matkamisele. Jõudsime välja ka riigi kõrgeima mäe Mt. Wilhelmi (4509 m)
jalamile, kus umbes kolme kilomeetri kõrguselt piidlesime tippu ja mõtlesime,
kas minna vallutama või mitte. Otsustasime siiski mitte minna, kuna muidu
poleks vist õigeks ajaks Jais Aben’isse tagasi jõudnud.
Kus
on kurikuulsad inimsööjad?
Paapualased jagunevad laias laastus kaheks – randlased ja mägilased.
Randlased on rahulikud ja sõbralikud kalurid, põllumehed, kauplejad. Nad
on pikalt suhelnud valgetega. Mägilased seevastu on sõjakad ja uhked,
valgetega eriti suhelnud pole. Seega pandi meile enne matkama minekut
südamele – olge ettevaatlikud, nad on karm rahvas, ärge sinna minge jne.
Üks vale samm või sõna ja kohe on tüli majas. Nende uhkus nõuab kättemaksu
ja enamasti ka veritasu. Ning paar valget siia või sinnapoole – see on
puhas statistika. See oli aga nagu vesi meie veskile, seda enam me sinna
kippusime. Tegelikkus erines aga täielikult meile räägitust. Inimesed
olid sõbralikud, ei mingit vaenulikkust, kõik vastutulijad tervitasid
sind. Kui midagi vaja oli, näiteks vett, siis kohe juhatati sind esimese
allikani, sest mujalt seal vett ei saa. Siiamaani levib paljudes külades
uskumus, et valge inimese puudutamine toob õnne. Nüüd peaksid nad igatahes
küll väga õnnelikud inimesed olema...
Meie teed takistasid küll maalihked ja üleujutused, kuid tagasi jõudsime
õigeks ajaks. Õhtul nägusid üle lugedes veendusime, et inimkaod puudusid
ja kedagi ära ei söödudki. Ka inimsöömine oli kaugemates mägedes veel
paarkümmend aastat tagasi moes. Ja mine tea, mis nad seal üksikutes külades
praegugi teevad.
Husat nem bilong yu: mis Su nimi on?
Kindlasti tekib küsimus, kuidas me kohalikega suhtlesime? Kuna Paapua
Uus-Guinea oli pikka aega Austraalia asumaa (iseseisvus saavutati alles
70ndatel), siis kooliharidust anti inglise keeles. Seega kõik, kes olid
koolis käinud, rääkisid väga korralikku inglise keelt. Inglise keel on
ka ametlikuks riigikeeleks, sest ühtset kohalikku keelt ei ole, vaid on
üle 700 erineva dialekti. Küll aga on mitteametlik üleriigiline keel –
Tok Pisin. See on selline segu kohalikest sõnadest ja inglise keelest.
Tegelikult on see väga lihtne keel. Toon siinkohal mõned näited: “Tere
hommikust” on Moning (häälda nagu eesti keeles) ja “Tere õhtust” on Apinun
(vastavalt siis “good morning” ja “good afternoon”), “Aitäh” – Tenkyu.
Kõige rohkem meeldis mulle aga sõna “faks” – kwik piktsa leta (quick picture
letter).
Põhilised sõnad ja väljendid õpib juba paari päevaga ära. Kui ikka tiigi
ääres on silt ja sinna on muu jutu sisse pandud sõna puk-puk, siis ei
tasu seal ujuda. Võid krokodilli ohvriks langeda. Kui ka sinu vestluspartner
ei osanud inglise keelt, siis ei jäänud üle muud, kui käed-jalad ka appi
ja Tok Pisin’i prussima.
Pöördume tagasi tulevikku
Ka seekord oli kõige raskem see tagasi tulema hakkamine. Alati poeb
mingi kummaline nukrus hinge. Et juba ongi see kõik läbi ja tuleb jälle
halli argipäeva naasta. Igatahes Jais Aben’isse jäid meist maha Eestit
tutvustavad pildiraamatud ning lubadus võimaluse avanedes kindlasti tagasi
tulla. Nii palju jäi veel nägemata. Ei muud, kui järgmist kevadet ootama.
|