|
|
Kuidas kaameraga safaril käia
![line](/estraveller/oct_dec2002/images/hrule.GIF)
Jaanus Järva
Aafrika on juba pikemat aega olnud loodusfotograafide ja filmitegijate
meelispaigaks. Mida ette võtta, et kaamerast Aafrika safaril ikka kasu
oleks ja pildid ilusad tuleksid, annab käesolevas spetsiaalselt Estravellerile
kirjutatud artiklis nõu loodusfotograaf Jaanus Järva.
Aafrikas
köidab turisti enim loomariik
Ida-Aafrikas asub palju rahvusparke ja reservaate, kus elab enamik
Aafrika loomastiku esindajaid, kaasaarvatud ka kõik “suure viisiku” liikmed:
elevant, lõvi, leopard, ninasarvik ja pühvel. Arvatakse, et ilma rahvusparkideta
ja reservaatideta ei elaks Aafrikas ühtegi elevanti, ninasarvikut, leopardi
ega gepardi. Rahvusparkide ja reservaatide põhiliseks eesmärgiks on loomade
kaitse ja teadustöö, turism ja safarid on tuluallikaks, millega toetatakse
teadusuuringuid ja propageeritakse looduskaitset üldises tähenduses.
Tänapäeva safari pole veresaun
Tänapäeval ei ole safaril enam sellist tähendust nagu seda eelmise
sajandi alguses ja keskpaigas, mil toimus kontrollimatu trofeeloomade
küttimine. Taolised veresaunad põhjustasid paljude Aafrika loomaliikide
hävimisohtu sattumise. Nüüd tegeldakse safaril savannielanike vaatlemise
ja pildistamisega, mis kogub järjest rohkem populaarsust ka Eesti reisihuviliste
seas. Aafrika savannides loomade pildistamine erineb suuresti mõne Euroopa
suurlinna vaatamisväärsuste filmile jäädvustamisest.
Kõige suurem erinevus seisneb loomulikult pildistatavas objektis – vastupidiselt
ehitistele ja skulptuuridele on loomad ja linnud elusolendid, kes võivad
küllaltki ettearvamatult käituda. Seega peaks enne lennukipileti ostmist
endale selgeks tegema loodusfotograafia põhitõed ning koguma informatsiooni
sealsete loomade ja lindude kohta.
Seebikarbiga
häid pilte ei saa
Kaamera puhul, mida kaasa võtta, ei ole bränd oluline. Olgu see Canon,
Nikon, Pentax, Leica või Zenit, on kaamera oma põhiolemuselt üks valguskindel
kast, kuid paremate tulemuste saavutamiseks peab kasutama teatud tehnilisi
lahendusi, mis kergendavad fotograafi tööd. Fotosafarile sõitja peaks
endale kindlasti hankima peegelkaamera, mille kõige suurem eelis teiste
kaameratüüpide ees on, et fotograaf näeb kujutist läbi objektiivi ning
saab täpselt hinnata teravust, kompositsiooni ja ka värvilahendusi. Kompaktkaamerad
ehk “seebikarbid” võib julgelt koju jätta, nendel sellist võimalust ei
ole. Peegelkaamera teine hea omadus on võimalus vahetada objektiive.
Objektiiv otsustab kõik
Objektiiv on kogu fototehnika juures kõige olulisem komponent, sest
läbi selle toimub kujutise jäädvustamine. Teil võib olla väga hea ja kallis
kaamera, kuid kui selle ees on 2000-kroonine plastikust läätsedega objektiiv,
siis ei saa te kunagi hea kvaliteediga pilti. Seega tuleks võimaluse
korra hankida pigem odavam kaamera kere ning parim objektiiv, mille ostmist
rahakott kannatab. Objektiivides, millel on märgitud tähtedekombinatsioonid:
“APO”, “EX”, “ED”, “L” jne., on kasutatud väga kõrgekvaliteedilist klaasi,
mis tagab selle teravuse ja selguse.
Safaril pildistatakse autost
Peaaegu kõik pildid ja ka filmid, mis Aafrika savannides loomadest
tehtud, on jäädvustatud autodest. Loomade jaoks on autod olendid, keda
ei saa toiduks kasutada ja kes pole neile ohtlikud. Seega võib sõidukiga
neile üpris lähedale minna. Eriti leplikud on lõvid, kellest võib mõne
meetri kauguselt mööda sõita, ilma et nad sellest välja teeks. Suur probleem
on aga gepardidega, kes peavad jahti peamiselt päevasel ajal. Nad on turistide
seas üheks populaarsemaks vaatlusobjektiks. Tavaliselt ümbritseb gepardide
perekonda ligi tosin autot, kust vaatavad välja objektiivid ja binoklid.
Selline inimeste uudishimu häirib nende jahipidamist, mistõttu on olnud
juhuseid, kus pojad surevad nälga. Probleemi lahendamiseks on kehtestatud
nn. 30 meetri distants, mida peab hoidma nendele lähenemisel. Seega ei
ole savannielanikele võimalik nina alla sõita, et neist näiteks portreepilti
teha, vaid tuleb kasutada teleobjektiivi.
Zoom
toob loomad lähedale
Oma kogemusest võin öelda, et paremini sobivad objektiivid, mille
fookuskaugus algab 300 mm. Mina ise kasutan 400 mm teleobjektiivi ja 70-200
mm telezoomi. Et hoida oma varustuse kaalu pealt kokku, võib lisaks olemasolevale
28-80 mm standardzoomile osta zoomobjektiivi, mille fookuskaugus jääb
100 kuni 400 mm vahele: 70-300mm, 100-400 mm või 100-300 mm. Sellised
telezoomid annavad teile piisavalt ruumi kompositsiooniga eksperimenteerimiseks.
Näiteks, kui olete lähenenud veesilmas joovale elevandikarjale ning soovite
pildistada pikkade kihvadega elevandipulli portreed, emaelevanti koos
pojaga, mudas püherdavat elevandipoega ja ka kogu karja, peate kasutama
oma 100-400 mm telezoomi ning ka 28-80 mm zoomobjektiivi. Nii kaotate
minimaalselt aega, mis on veesilmas suplevate elevantide pildistamisel
suur eelis, sest kui peaksite fookuskauguse muutmiseks pidevalt objektiive
vahetama, jääb loomade pildistamiseks aega väheks.
Kaamera tuleb toestada
Olete hankinud kaamera ja vajalikud objektiivid, maksnud kahenädalase
Ida-Aafrika safari eest ning ostnud hulga filme, et seda meeldejäävat
elamust jäädvustada. Olete kulutanud palju raha ning soovite, et tulemus
oleks ka seda kulutust väärt, kuid koju jõudes teete ebameeldiva avastuse,
et suurem osa piltidest on ebateravad ja udused. Mis vea olete teinud?
Vastus on lihtsam kui te arvata oskaksite: pildistamisel on kaamera teie
käes või autokatusele toetudes värisenud. Te pole mingeid pingutusi selle
toestamiseks teinud. Üks fotograafia kuldreegleid ütleb, et kui säriaeg
on pikem, kui objektiivi fookuskaugus, peab kaamera toestuseks kasutama
kolmjalga või mõnd muud vahendit. Seega 400 mm objektiiviga pildistamisel
peaks säriaeg olema vähemalt 1\500 sek., siis võib pilt tulla terav ja
selge. Parim vahend kaamera toestamiseks safaribussi katusel on oa- või
riisikott. Kohalikku supermarketit külastades on see probleem kergesti
lahendatav. Panete oakoti sõiduki katusele ning toetate sinna kaamera
koos objektiiviga, kott vormub vastavalt objektiivi kujule. Selliselt
toimides saate kindla ja odava aluse, mis väldib kaamera värisemist. Koti
võib kodus ka ise valmistada, mille kohapeal
ubade või mis parim, poolikute hernestega täidate.
Slaidil on parem teravus ja värvid
Filmi valides peab arvestama selle teralisusega ja teravusega. Tera
suurus määrab ära, mitu korda saate pilti suurendada, ilma et selle teralisus
häirima hakkab. Teravus aga määrab, kui selgelt kujutis filmile jäädvustub.
Parimaks võrdluseks oleks näide, kus üks kunstnik maalib peene pintsliga
krobelisele pinnale, teine aga laia pintsliga siledale pinnale. Esimesel
juhul on maal küll krobeline kuid peene pintsliga saab maalida väiksemaid
detaile. Teise kunstniku maal on aga siledapinnaline kuid väiksed detailid
ei ole nii selgelt joonistunud. Filmi valides peaks lähtuma reeglist:
mida väiksem on selle tundlikus, seda selgem kujutis jääb ning seda rohkem
saame pilti suurendada.
Suurima tundlikkusega film, millele mina pildistan, on ISO 100 slaidifilm.
Slaidifilmi eelis tavalise fotofilmi ees on parem teravus, teralisus ning
selgemad värvid. Kui arvate, et ISO 50 või ISO 100 film jääb liiga aeglaseks,
siis võite filmi tundlikkust ise üks kord suurendada. Kui kasutate ISO
100 slaidifilmi, siis muutke kaameras selle tundlikkus ISO 200-ks, mitte
ärge kasutage kaamera poolt määratud tundlikkust. Selliselt toimides saate
pildistada palju kiiremate säriaegadega. Kui näiteks enne tundlikkuse
suurendamist oli säriaeg 1/500 sek ja ava f5.6, siis nüüd saate sama avaga
pildistada 1/1000 sek. See on eriti oluline kiiresti liikuvate loomade
pildistamiseks. Enne kui filmi kaamerasse panete, märkige kindlasti ära,
et selle filmi tundlikkust on suurendatud 1x, sest ilmutuslabor peab tegema
protsessis vastavad korrektuurid. Vastasel korral saate kätte tugevalt
ülevalgustatud filmi.
Tähtis on eelnev kodutöö
Olete mõnda välismaist loodusajakirja sirvides kindlasti pikemalt
peatunud ilusa looma- või linnupildi ees ja mõelnud, kuidas küll selliseid
ülesvõtteid tehakse. Tegelikult on fotograaf selle saamiseks pidanud tegema
palju eeltööd: otsinud paiga, kus need loomad või linnud viibivad, seadma
üles varje ning loomulikult oodanud pikki tunde seda õiget momenti. Veelgi
varem teeb fotograaf ära kodutöö: uurib raamatutest huvipakkuva looma
toitumisharjumusi ja käitumise iseärasusi. Kui puuduvad vajalikud eelteadmised
lõvi, gepardi või ninasarviku elukommete kohta, ei avalda ka neist tehtud
pildid erilist muljet, vaid on elutud, igavad ja tavalised.
Pildistamiseks
vali põnev hetk
Sattudes magava lõvipraidi lähedusse, ärge vajutage koheselt päästikule
nagu kõik teised, vaid varuge veidi kannatust ja oodake. Veidi oodates
ja neid jälgides näete peagi, kui mõni neist ringutab, haigutab või ümber
pöörab. Selliste momentide tabamine annab pildile elu ja muudab selle
palju huvitavamaks kui näiteks ülesvõte magavast emalõvist.
Ka lindudest kihava veekogu juures varuge aega ning keskenduge mõne linnu
vaatlemisele ja pildistamisele. Veekogud on paigad, kus eriti õhtu- ja
hommikutundidel tasub pikem peatus teha, sest seal käivad loomad janu
kustutamas. Paar tundi passides saab terve loo jagu pilte, mis jutustavad
erinevate loomaliikide käitumisest.
Huvitavad on ka pildid, kus lisaks loomale või linnule on jäädvustatud
ka ümbritsev keskkond, pilt elevandikarjast, millel on ka ümbritsevad
puud näiteks. Selliseid võtteid tehes kasutage ära õhtu- ja hommikutunde,
kui päike on horisondile lähemal - huvitav valgus ja varjud annavad vürtsi
juurde.
Parim aeg pildistamiseks on päikesetõus ja paar tundi peale seda ning
kolm tundi enne päikese loojangut ja selle ajal. Siis on valgus kõige
huvitavam ning saate eksootilise looma filmile huvitavas valguses. Sel
ajal on loomad ka kõige aktiivsemad, sest palaval keskpäeval nad peamiselt
magavad.
Safaril pildistamisel on kõige tähtsam see tunne, mis tekib lõvisid ja
elevante vabas looduses vaadeldes. Tunne, nagu osaleksite mõnes National
Geographicu loodusfilmis.
|