Katkeid Setumaa matkapäevikust
![line](/estraveller/oct_dec2002/images/hrule.GIF)
Siiri Smitt
Estraveli
sissetuleva turismi osakonna neiud käisid suvel Setumaal ja armusid jäägitult.
Ikka Setumaasse, ja kihutasid paar nädalat hiljem sinna uuesti tagasi.
Allpool Siiri Smitti raport nendest ringreisidest.
Emotsioonid keesid üle pea
Meil oli selline nädalavahetus, et ma ei suutnud veel eilegi pool
päeva korralikult tööd teha. Emotsioonid keesid üle pea ja mõtted olid
kogu aeg hajevil.
Käisime neljakesi – Kristi, Heili, Helen ja Siiri. Ah et mis toimus?
Seto jaanituli toimus. Kas teate, mis vahe on setu ja meie jaanitulel?
Põhiline vahe on selles, et meie jaanitulel tunnen mina end alati üksinda,
aga setu jaanitulel polnud mul kordagi seda tunnet, olgugi et keegi ei
pööranud mulle ja minu tegevusele eriti suurt tähelepanu. Rahvas lihtsalt
nautis iseennast ja loodust, tegi muusikat, laulis ja tantsis. Kõik oli
kuidagi selline vaba ja organiseerimata kooslus. Üks alustas ja teine
lõpetas. Kuigi me neljakesi olime täiesti võõrad inimesed, võeti meid
kohe omaks ja keegi ei jõllitanud läbi tule, et mida sa nüüd teed või
kuidas käitud. Sellised vanad semud olid kõik ja rääkida sai nendega kõikidel
teemadel. Vahetud ja ehedad inimesed need setod.
Setole
ei tohi kunagi öelda "ei"
Mida kogesime ja õppisime? Kõige tähtsam asi oli see, et setole ei
tohi kunagi "ei" öelda. Seda õpetasid meile tõsise näoga võõrustajad.
Proovisime esimest korda nende kodust märjukest, mida nad hansaks nimetavad
ning see sai kuidagi ka meile "omaseks". Ai kui kibe see esimene
suutäis oli - aga austusest võõrustajate vastu saime kõigega hakkama.
Neid hansasid oli kahte sorti: esimene oli puhtast rukkist, teine oli
rukkist, tammekoortest ja meest. Ringi käis üks tops, aga ikka põhjani
ja pakkujale tagasi.
Ma suutsin õnneks meie võõrustajale, kes oli üks ütlemata kena meesterahvas,
selgeks teha, et mulle on ka pool hea. Ta mõistis seda, aga alles üsna
pika aja pärast. Hakkas isegi kahtlustama, et ega ma alaealine ei ole.
Et kui oleksin, siis läheks siin kohe madinaks, kui ta mulle hansat pakub,
sest naabrivalve pidavat neil tugev olema.
Me ärkasime Obinitsas ühes aidas (!) ja teadsime väga hästi, kuidas sinna
jõudsime. Setude komme ongi ennast mitte deliiriumi juua, vaid ikka püsida
täie mõistuse juures. Ja "ei" on võimalik ka konkreetset sõna
kasutamata öelda.
Leidsime uue hobi
Vahel on tohutult vaja ära minna sellest rutiinist, mis sind igalpool
saadab. Selleks leidsime ideaalse paiga ja vist uue hobigi - ratsutamise.
Nii naljakas – varem ma kartsin hobuseid ja kartsin siis ka, kui ma selle
seljas esimest korda elus olin, just sellel pühapäeval peale aidas ärkamist.
Kõik me neli olime esimest korda hobuse seljas ja värisesime.
Kõigepealt toimus kuiv trenn. Vaatasime, kuidas hobuse seljas olla ning
ratsmeid ja jalgu hoida. Siis toodi hobused ja kõik me pidime omal kombel
sinna hobuse selga ronima.
Minul oli Juku, kellest neljatunnise retke lõpuks sai tõeline Jobu. Hiljem
kuulsin, et pärast seda, mis ta minuga korda saatis, müüs talliperemees
ta lihtsalt maha – nii et Timmo tallides teda igatahes enam pole.
Kuhjaga
ratsatarkusi
Ratsutamise juures on tähtis end maksma panna. Tuleb näidata, kes
on inimene ja kes on hobune, mitte kaerapõllul hobusel maiustada lasta,
vaid sealt galopis üle minna. Jalad, pea meeles, kuidas sa jalgu hoiad!
Kui mäest alla sõidad, siis hoia kaldu taha, kui mäest üles lähed, siis
kummardu ja võid ka lakast kinni hoida! Liigu koos hobusega ja proovi
jalgadega kinni hoida, ürita mitte väga palju hobusele vastu töötada,
sest muidu saab sinu sisikonnast täielik koogel-moogel! Arvesta sellega,
et pärast ratsutamist leiad sa üles igasuguseid huvitavaid lihaseid ja
seda veel nädal aega peale ratsutamist. Sul on valus ja sinine kogu keha,
sest ka küünarnukid käivad ratsmeid hoides vastu sadula äärt ja sealt
need sinikad tulevad.
Selgus ka, et poole pealt tasub algajatel hobuseid vahetada, sest siis
on noor ratsanik juba hobusest üle ning ratsanik ikka ratsutab hobusega,
mitte hobune ratsanikuga. Peale puhkepausi on väga raske uuesti hobuse
selga saada – on tunne, nagu oleksid poole lühemaks ja nõrgemaks jäänud.
Läbi katsumuste ja pisarate jõudsime üliõnnelikena tagasi tallide juurde.
Sõitsime ju esimest korda sadulas olles maha ligi 20 km ja seda mitte
laugjal maal, vaid kuppelmaastikul.
Harmoneerime oma keha
Pärast ratsutamist Timmo tallide hobustega saime me kõik ka veel Pesa
hotelli uues harmoniseerumiskeskuses masaazhi ja... Ah et mis on harmoniseerumiskeskus?
Tervise Harmoniseerimise Keskuse eesmärgiks on aidata inimestel määrata
oma tervislik seisund ning vastavalt vajadusele taastada ja korrastada
oma füüsiliste ja energeetiliste kehade normaalne seisund ja bioenergia
liikumine.
Tervisekeskuse töötajad on oma ala spetsialistid, kes omavad oma valdkonnas
pikaajalisi teoreetilisi ja praktilisi kogemusi. Seal on võimalik akupunktuurdiagnostika
abil lasta selgeks määrata enda tervislik seisund, saada massaazhi ja
istuda fütobaaris, kus kohe tunned, et absoluutselt ei huvita, mis Tallinnas
toimub. Kõik tundub kuidagi kerge ja hea. Ja mitte ainult seal, vaid ka
nädalaid hiljem on kuidagi hea ja kerge olla.
Eemalviibimine äripäevasebimisest annab energiat
Eemalviibimine kõigest argipäevasest annab tohutu palju ja meie linnapiigad
(mõned meist on ikka paadunud töönarkomaanid) suutsime hetkeks isegi ennast
unustada.
Meil kõigil on omad head ja vead ning sellistes situatsioonides tulevad
nad muidugi kõige paremini välja. Ratsamatk tõestas seda väga hästi. Inimene
jõuab tegelikult ikka väga palju ja kõik need muljutud liikmed ei suuda
ära võtta siirast rõõmu eneseületamise ees.
Nii vähe on vaja, et end taas rõõmsana tunda. Puhata on vaja ja mitte
üks asi ei takista inimest võtmast ka 24 tunnisest vabast ajast absoluutset
maksimumi.
Mis see siis on, mis meile Põlva- ja Setumaast meelde jääb? Hansa – maagiline
kibedus, mis kogenematult võtab ära kõik, mis võtta annab. Setod – nii
üllatavalt ebaisekad. Murdunud kaseladvad. Vaikus, avarus, rahu. Hobuse
lakk ja kõrvad, sest hirmuga ei julgenud mujale vaadata.
Ratsamatka järelmaik on soolane
Esmaspäeva hommikul tööle jõudes astub Helen uksest sisse ettevaatlikult
– ta on peaaegu täielik invaliid, kuid õnnelik! Heilil on selg massaazhist
nii haige, et samuti invaliid. Aga nii hea on olla! Kristi olevat üritanud
"Thigh Masteriga" harjutusi teha, aga üle ühe korra ei jaksanud.
muidu on igati mõnus olla. Siiri mõte laua taha istudes: polegi nii hull,
ainult see tool siin pole vist mõeldud istumiseks. Aga hing on rahul.
Nii hea eneseületamise tunne on.
Aga Põlva- ja Setumaal on mingi omamoodi magnet – kui oled seal korra
käinud, siis nagu kutsub mingi asi lihtsalt tagasi ja lähedki. Nii läksime
meiegi:
Setumaale taas, suure ringiga
Kuna me tahtsime veidi põnevust, siis kujunes teise reisi marsruudiks
päris pikk trajektoor:
Tallinn-Mustvee-Sääritsa-Pootsmani (siin telkisime) -Alatskivi -Kolkja-
Kiidjärve- Taevaskoja-Mikitamäe-Värska. Seejärel Seto Muuseum, Ilometsa
kraatrid (Põrguhaud) ja Timmo tallid. Vaatasime Piusa koopaid, Tuderna
savikoda, Suure Munamäe torni ja Ööbikuorgu. Rõuge Kaussjärve juures läbisime
ühe kole käänulise tee, kus Helen end suisa istme külge naelutas ning
Pipi kahe käega käepidemest kinni hoidis - Siiril toeks kahjuks ainult
rool.
Seadsime reisile mitu sihti: strateegilisi vaatamisväärsusi oma silmaga
kaeda, süda Setomaalt üles leida (väga ohtlik ülesanne, sest annad sõrme,
võtab käe), pakkuda endale tõelist elamust ja tunda rõõmu sellest, et
elame.
Milleks
ränduril vankrit vaja?
Mida tegime ja kuidas kõik välja kukkus? Seljatasime üle tuhande kilomeetri
kõikvõimalikke teid (s.h asfalt, kruusa, metsa, põllu...), osalt tegime
seda Tshaikovski rütmis - väga liuglevalt. Ehmatasime Sääritsas Aarde
Villa töötajaid öise üllatuskülaskäiguga ja soovisime turismitöötajatele
kohaselt näha kõiki tube. Leebuti alles selle peale, kui teatasime, et
me oleme sellest reisibüroost, kust saksa jalgratturid nende juures käivad.
Me sinna siiski ei jäänud, kuigi Aarde Villa on tõeliselt armas koht.
Siis saime teada, miks on kõrbes kaamelit vaja ja Peipsi ääres neljarattalist
vankrit – selleks, et tuul telki ära ei viiks, tuli kasutada neljarattalist
tuulevarjuna – leidlikud piigad, midagi pole öelda. Nägime, kuidas päike
Peipsi tagant tõusis, tundsime tuult, laulsime kõvasti estraadiklassikat,
nägime ja ehmatasime kurgi (neid oli väga palju, nii et tõenäoliselt on
oodata viljakat aastat).
Alatskivilt Mikitamäele, peapesu ja hääletajatega
Alatskivi loss koos giidi ja tornikestega oli programmis laupäeva
hommikul. Harisime end ja otsisime taskulambi valguses kummitust. Sisustasime
seda maja veidike ka oma käe järgi. Leidsime üles 8 torni ning igatsesime
oma Alfredit, kes meilegi sellise 103 toalise lossi ehitaks, mida siis
sisustada saaks. Ideedest meil puudu ei tuleks ja igav kindlasti poleks.
Pealegi julgustas meid (1,85 m ja 1,72 m) seik, et Alfred oli pisike poiss
ja armastas oma korpulentse kaasa süles istuda. Sõitsime läbi Kolkja külast
ja läbisime kolgata tee Tartu poole. Otsisime dushi Tartu linnast - mis
te arvate kas leidsime? Õige, ei leidnud. Ujusime võrratus Kiidjärves
ja õppisime järves ilma seebita pead pesema.
Teatud isiklikel põhjustel kiitsime korduvalt Marko Märtini kaardilugejat
(nimi meil meelde ei tulnud) – ta saab oma ametiga väga hästi hakkama!
Meie kaardiga mitte alati. Neid teid - oh neid käänulisi kõrvalteid -
neid otseühendusi!
Taevaskojas nägime vaskussi ja astusime talle isegi vist kaks korda peale
– oi ma kiljatasin, olin järjekorras kolmas.
Teel võtsime peale hääletajad. Tervelt kaks tükki – viisime nad kella
viieks sünnipäevale, kuhu nad tahtsid alles pimedas ja jala ja kõige viimasena
jõuda. Nad olid suutnud enne meid kõikidele "ei" öelda, aga
vaat meile ei suutnud. Tegid isegi Arnold Oksmaa seksikat puusanõksu ja
katsid oma kaasasolevad pudelid meie tungival nõudmisel korgiga. See koht,
kuhu me sõitsime, oli ühe katlamaja torni vahetus läheduses. Sünnipäevalaps
meid eriti näha ei tahtnud ja seetõttu sõitsime edasi.
Pidu juba läbi, pidu alles algab
Kui Mikitamäele jõudsime, oli selleaastane Ülemsootska juba valitud.
Inara valiti taas sellesse tänuväärt ametisse ja nagu meile seal öeldi,
"tuleb talle au anda - ikkagi aasta ema". Meiegi kummardame.
Näe need kured!
Mikitamäel saime kutse edasi pidustustest osa võtta, aga siin jaotus
meie seltskond kahte leeri – ühed, kes kartsid ja teised kes ei teadnud,
mida karta. Võtsime suuna hoopis Värska poole ja imetlesime Põrnikate
kokkutulekut Seto Muuseumis. Otsustasime Vene piiri siiski mitte ületada
– Setumaal on parem. Selle nädalavahetuse tark lause: “Kus hakkab kruusatee,
on Venemaad oodata.”
Sõitsime hoopis Põrguhauda otsima. Leidsime ja arutasime maailma asju
– teemaks mäed ja nende veetlus (olime ju augu ääre peal). Põrguhaual
vandusime ... seda seal muide tegelikult teha ei tohi, aga me ju linnast.
Sellel olid omad tagajärjed, sest siis hakkasid telefonid helisema - ühele
meist teatati, et Liibanonist on tulnud talle tähitud kiri, ning teine
sai karmi käsu oma autoseltskonnale selgeks teha, et Timmo tallid on see
koht, kuhu nad 20 minutiga tingimusteta ja vastuvaidlemiseta jõudma peavad.
Säh sulle vaikust ja hingerahu! Aga küllakutse osas olime me eelnevalt
juba ära otsustanud ja teatavasti ei tohi sealmaal "ei" öelda.
Kuigi liikusime ju Põlva poole. Ärge ajage segi, mis on Setomaa ja mis
on Põlvamaa, sest vastasel juhul solvad nii üht kui teist.
Nautisime siiski veel päikeseloojangut ja liikusime omas estraadirütmis
edasi (see on romaaaantika...).
Ootasime Timmo tallidest tuttavaid hobuseid, aga ei, parklas olid vaid
uuema aja kõige läikivamad suksud ja meile hakkas asi imelik tunduma...
Peagi saime aru, et jõudsime sünnipäevale. Pidu oli tore ja laulda sai
ja süüa sai ka. Timmo tallides on väga mugavad kappvoodid. Täpsemat kirjeldust
küsi oma reisikonsultandilt.
Piusa
koopad, savikoda ja Ööbikuorg
Hommikul startisime Piusa suunas. Peatusime mitu korda teeääres, et
kaarti lugeda –Regio atlas on kohati keeruline ja meie pole just orienteerujad,
aga üles leidsime. Nõudsime Piusa ainukese poe ettekandjalt kangemat kohvi,
mispeale seal kohvipaksu kaaluma asuti ja arvelaual summasid kokku löödi,
aga kuna Põrnikad pidid kohe tulema, siis saime andeks. Sest Põrnikad
on seal sündmus ja siis peavad kõik kokku tulema ja paigal püsima ja vaatama.
Teepeal sattusime Tuderna savikotta. See on selline mõnus kohake, mida
kindlasti vaadata soovitame. Seal saab kenasti voolida ja lõppudelõpuks
ka kuhugi raha kulutada. Lastele on see samuti väga põnev ja milline ümbrus!
Meile Heleniga meeldisid seal tass ja kann – see viimane sobib nii hästi
mu sinisesse tuppa. Homme mõtlen, milleks ma teda kasutama hakkan.
Suure-Munamäe tornis sai seejärel kah teel kodu poole ära käidud ja olime
kõik ühel arvamusel, et lifti pole sinna küll vaja – nii hea on treppidest
käia.
Ööbikuorg vajas kangesti vikatit - kui oleks üks läheduses olnud, oleks
kohe augustikuus ka heina tegema hakanud. Trepiastmed kõik puhta mädad,
aga väga romantiline paik.
Rõuges leidsime kolm poodi, üks ühelpool teed ja kaks kohe sealsamas
vastas. Kaup kõik sama, aga hinnavahe keskeltläbi 10 senti tükk. Absurdsuse
tipp ja arbuusi seal ka ei olnud. Nagu aru saate hakkasime me ära väsima
ja otsustasime siis peale kerget suplust Kaussjärves kiiremas korras kodupoole
sõitma hakata.
Järgmiseks on meil plaan Setumaale läbi saarte jõuda. Kes tahab kaasa
tulla?
|